\documentclass[a4paper]{article}
\usepackage[top=3.0cm,bottom=4.3cm,left=3.0cm,right=3.0cm]{geometry}

\usepackage{fontspec, setspace}
\usepackage{bidi}
\def\abstractname{\section*{אבסטרקט}}
\def\refname{ביבליוגראפיה}


%\hyphenpenalty=5000
\tolerance=99999

\usepackage[encapsulated]{CJK}
\usepackage[CJK, overlap]{ruby}
%\usepackage[overlap, CJK]{ruby}
\renewcommand{\rubysize}{0.64}
\renewcommand{\rubysep}{-1.75ex} 
\newcommand{\f}[2]{\ruby{#1}{#2}}

\usepackage{bidimulticol}
\usepackage{multirow}

\setlength\parskip{\bigskipamount}
\setlength\parindent{0pt}
\renewcommand{\footnoterule}{\vskip0.4cm}

%\IfFileExists{url.sty}{\usepackage{url}}
%{\newcommand{\url}{\texttt}}
%\usepackage{xxurl}

\setromanfont{Palatino}
%\newfontfamily\HebrewFont{Narkisimus}
\newfontfamily\HebrewFont[Script=Hebrew]{Guttman Hodes}
\newfontfamily\HebrewSectFont[Script=Hebrew]{SBL Hebrew}
\newfontfamily\HebrewSubSectFont[Script=Hebrew]{SBL Hebrew}
\newfontfamily\HebrewSubSubSectFont[Script=Hebrew]{SBL Hebrew}
\newfontfamily\JapaneseFont[Script=Kana,HyphenChar={-}]{STFangsong}
\newfontfamily\HebrewNikudFont[Script=Hebrew]{SBL Hebrew}
\newfontfamily\CopticFont{Ifao N Copte}

\renewcommand{\L}[1]{{\LR{\rmfamily{}#1}}}
\newcommand{\R}[1]{{\RL{\HebrewFont{}#1}}}
\newcommand{\Jp}[1]{{\LR{\JapaneseFont{}#1}}}
\newcommand{\J}[2]{\Jp{\f{#1}{#2}}}

\newcommand{\subscript}[1]{\ensuremath{_\textrm{#1}}}

\newcommand{\hebfootnote}[1]{\footnote{\hspace{-2pt}\HebrewFont{}#1\medskip}}

\makeatletter
\renewcommand{\section}{\@startsection{section}{1}{0mm}
	{\medskipamount}%
   {\medskipamount}{\HebrewSectFont\huge}}%
\renewcommand{\subsection}{\@startsection{subsection}{1}{0mm}
	{\medskipamount}%
   {\medskipamount}{\HebrewSubSectFont\LARGE}}%
\renewcommand{\subsubsection}{\@startsection{subsubsection}{1}{0mm}
	{\medskipamount}%
   {\medskipamount}{\HebrewSubSubSectFont\Large}}%
\makeatother

\makeatletter
\renewcommand{\@seccntformat}[1]{\csname the#1\endcsname.~}
\renewcommand{\numberline}[1]{#1.~}
\makeatother

\renewcommand{\labelitemi}{\L{~~~•}}
\renewcommand{\labelitemii}{\L{~~~–}}
\renewcommand{\labelenumi}{\L{~~~.\arabic{enumi}}}
\renewcommand{\labelenumii}{\L{~~~.\alph{enumi}}}

\newenvironment{changemargin}[2]{%
 \begin{list}{}{%
  \setlength{\topsep}{0pt}%
  \setlength{\leftmargin}{#1}%
  \setlength{\rightmargin}{#2}%
  \setlength{\listparindent}{\parindent}%
  \setlength{\itemindent}{\parindent}%
  \setlength{\parsep}{\parskip}%
 }%
\item[]}{\end{list}}


\newcommand{\exAkaoni}{\Jp{\mbox{〔赤おに〕}}}
\newcommand{\exTanaka}{\Jp{\mbox{〔田中〕}}}

\newcommand{\ndash}{\LAT{–}}
\newcommand{\mdash}{\LAT{—}}
%\newcommand{\br}{\linebreak[4]}

\hyphenation{הסטרוקטו-ראלית}

%\renewcommand{\baselinestretch}{1.5}
\setstretch{1.5}

\begin{document}
\setRL\HebrewFont\setfootnoteRL
%\setlength\spaceskip{3pt plus 2pt minus 2pt}
\thispagestyle{empty}
\begin{center}
האוניברסיטה העברית בירושלים\\
הפקולטה למדעי־הרוח\\
החוג לבלשנות
\end{center}

\vfill

\begin{center}{\LARGE מעמד תחבירי וחלוקה לחלקי־דיבר ביפאנית מודרנית:\\בין תחביר ומורפולוגיה\\~\\עבודה סמינריונית
}\end{center}

\vfill

אל: צוג'יטה קיוג'י, \Jp{\f{辻田}{tuzita}　\f{恊二}{kyouzi}}.

יהודה רונן, \Jp{\J{ロネン}{ronen}{\fontspec{Osaka}・}\J{ヤフダ}{yahuda}}.\\
מספר־סטודנט: {066372749}.

\vfill

\begin{center}ירושלים, חורף {2007-8}\end{center}

\setcounter{page}{0}
\newpage

%\XeTeXlinebreaklocale"locale-id"
\XeTeXlinebreaklocale"locale-id"
%\XeTeXlinebreakskip = 0pt plus 1pt

\begin{quote}
\section*{אבסטרקט}
%\begin{abstract}
הצגת תמונה כללית של היחס בין מעמדים תחביריים וחלקי־דיבר בשפה היפאנית, בשימוש בכלים של האסכולה הסטרוקטוראלית.\\%, תוך סקירה כללית של ספרות רלוונטית, כללית-תיאורטית ופרטית ליפאנית: ב. בלוך, ג. גולדנברג, א. יספרסן, ס. מרטין, ב. סן-ז'אק, ק. צוג'יטה, ב. קומרי, ס. קונו, מ. שיבאטאני, והדקדוק המסורתי.\\
%הטענה המרכזית עוסקת בהעדר הבחנה תחבירית בין ’חלקי־הדיבר‘ במסגרת חלק מהמעמדים התחביריים: ההבדל המורפולוגי שקיים ביניהם בסביבות האלה הוא צורני-חיצוני גרידא; הוא מותנה. כתוצאה ישירה מהטענה יוצא שאין כל הצדקה להפרדה בין חלקי־דיבר שהמופעים היחידים שלהם הם באותן סביבות; בפרט, אין הצדקה להבחנה בין ’פועל‘ ו’תואר‘ ביפאנית. כמו כן, אצדד במינוח ’משבצת אדנומינאלית‘ כעדיף על ’פסוקית רלטיבית‘.
אנסה לתאר את המערכת באופן מינימאליסטי, הרואה את השווה במקומות שגם הדקדוק היפאני המסורתי וגם הדקדוק המערבי רואים את השונה, בנסיון לתאר את הקיים באופן חסכוני ככל האפשר. כתוצאה מזה, תישלל ההצדקה של כמה וכמה מושגים עבור התיאור של התחביר של השפה היפאנית, ביניהם ההבחנה בין ’פועל‘ ובין ’תואר‘. והמושג ’קופולה‘.
%\end{abstract}
\end{quote}

\bigskip

\columnsep 0.75cm
\def\multicolisrtl{1}
\begin{multicols}{2}

\setcounter{section}{-1}
\section{הקדמה}

\subsection{מוטיבציה: הטייה טרמינולוגית}

%קיימות שתי גישות להסתכלות על מערכת טרמינולוגית: האחת אומרת ’לא משנה איך תקרא לזה, העיקר שתהיה קונסיסטנטי‘ והשניה נותנת חשיבות לבחירת השם של המושג. אני תומך בגישה השניה, ולו בגלל ההטיה שהשם יכול לגרום למי שמשתמש בו: לדוגמה, הצורה שנקראת ’\L{present simple} / \L{simple present}‘ באנגלית מודרנית (\L{sings}) אין לה דבר עם ’הכאן והעכשיו‘. והמונח מטעה\hebfootnote{שם ראוי יותר, בעניין המסויים הזה, יהיה \L{aorist}.}, גם אם מי שמשתמש בו מודע למה שהוא מסמן.
קיימות שתי גישות להסתכלות על מערכת טרמינולוגית: האחת אומרת ’לא משנה איך תקרא לזה, העיקר שתהיה קונסיסטנטי‘ והשניה נותנת חשיבות לבחירת השם של המושג. אני תומך בגישה השניה, ולו בגלל ההטיה שהשם יכול לגרום למי שמשתמש בו: לדוגמה, הצורה שנקראת ’\L{present simple} / \L{simple present}‘ באנגלית מודרנית (\L{sings}) לא מוגבלת ל־’הווה‘, ל־’כאן ועכשיו‘, והמונח מטעה\hebfootnote{שם ראוי יותר, בעניין המסויים הזה, יהיה \L{aorist}.}, גם אם מי שמשתמש בו מודע למה שהוא מסמן.

מערכת טרמינולוגית (וטרמינולוגיה היא תמיד מערכת) משקפת תפיסה מסויימת של המציאות, ולעולם היא לא ’תמימה‘: תמיד עומד מאחוריה משהו. חלק ממה שאני מתכוון לעשות בעבודה הזאת הוא להגדיר מערכת טרמינולוגית (בנוגע לתחום הרלוונטי; כמובן שאין לי כוונה לכסות את כל תחומי הדקדוק) שלדעתי היא עדיפה על זו שמשמשת בחלק מההתייחסויות אל השפה היפאנית.\\
מאחורי המערכת הזו עומד נסיון להסתכל הסתכלות מינימליסטית על השפה; נסיון לתאר במינימום הגדרות שונות את המערכת הלשונית באופן מיטבי. אני מקווה שהנסיון הזה יביא להבנה טובה יותר, ולו במקצת, של השפה היפאנית ויראה את האסתטיקה שבמבנה שלה.

למורפולוגיה, כשהיא עומדת לבדה במנותק מהתחביר, אין ערך רב בתיאור של לשון, שהרי היא מתארת את צד המסמן בלבד, בהתעלם מצד המסומן. התחביר הוא שנותן את הערך המבני של צורה מורפולוגית.\\
אופן התיאור שמוצע כאן מבוסס על הסתכלות תחבירית ולא על הסתכלות מורפולוגית.

\subsection{על-טקסטמטיות}

אחת התובנות הפוריות ביותר של הבלשנות הסטרוקטוראלית היא ההבחנה בטקסטמות שונות בניתוח הבלשני. ההכרה בקיומן של תת-מערכות, שלכל אחת מהן יש מערכת פנימית משלה, הכרחית לניתוח בלשני מעמיק. התובנה הזאת נובעת ישירות מהיות הניגוד בין הסימנים הלשוניים השונים הבסיס לערכם המבני: בהנתן סימן לשוני, נוכל לתאר אותו רק בהתייחסות אל המקום היחסי שלו במערכת, אל האופוזיציה שלו ביחס לסימנים אחרים; את זה נוכל לעשות בגבולות של טקסטמה נתונה, ולא בהסתכלות על כלל ה’שפה‘. שהרי היא לא בנויה מקשה אחת.

עם זאת, יש מקבעים תקפים שאפשר לקבוע על שפה באופן כללי, בלי להגביל את המקבע לטקסטמה מסויימת. גם אם נכיר בכך שהשפה לא מהווה מקשה מבנית אחת, הרי שתת-המערכות שמתקיימות בה לא נפרדות לחלוטין, ויש תכונות מאגדות שמשותפות לכולן. כצפוי, התכונות האלה כלליות באופיין.

ההתנהגות של הפוזיציות התחביריות שאדון בהן כאן היא תכונה כללית של השפה היפאנית, תכונה ’על-טקסטמטית‘.

\subsection{היקף ומבנה העבודה}

אני לא מתיימר לחדש ולומר דברים שלא נאמרו לפני. מה שאני כן מתכוון לעשות זה לנסות לתאר באופן נקי וברור את הקווים הכלליים של המערכת של השפה היפאנית בנוגע ליחסים שבין מעמדים תחביריים וחלקי־דיבר, בהתבסס על דברים שנכתבו ועל רעיונות שלי\hebfootnote{חלק גדול מהדברים שאני מציג הם דברים שעלו בשיעורי־יפאנית עם קיוג'י צוג'יטה בחוג לבלשנות של האוניברסיטה העברית בשנים 2005-2007.}.

הסקירה כאן היא במבט־ציפור בלבד, בלי להכנס לפרטי־פרטים. למרות המרכזיות של הנושא בתחביר היפאני, השתדלתי לתחום את ההיקף של הנאמר כאן לתחום מסויים, כאשר אני מתמקד בעיקר במעמד ה’מסיים‘ (החופף, פחות או יותר, למונח ’פרדיקטיבי‘. ר' \L{§\ref{final:syntax}}) ובמעמד האדנומינאלי, וכן בזה האדוורביאלי.\\
בשני החלקים הראשונים (\L{§\ref{japanese_terminology}} ו־\L{§\ref{general_structure}}) אציג רקע שאליו אתייחס בחלק המרכזי של העבודה, השלישי (\L{§\ref{syntactic_positions}}), שבנוי משלושה חלקים (הפוזיציות השונות: מסיימת, אדנומינאלית, אדוורביאלית). החלק הרביעי הוא חלק מסכם, שמנסה לתת מבט כללי על המבנה של התחביר היפאני (עבור שלושת הפוזיציות המרכזיות שיסקרו) ועל היחס בינו לבין חלקי דיבר. המסקנה המרכזית תהיה שבמסגרת המעמד המסיים והאדנומינאלי עיקר ההבחנה בין חלקי־הדיבר (מלבד קבוצה קטנה) היא בעיקרה מורפולוגית, ולא תחבירית. כלומר, עיקר ההבדל הוא בבחירת המורפימות הנוטות (\L{Functional Morpheme}, \L{FM}, כפי שנתייחס אליהן בהמשך, לפי הטרמינולוגיה של סן-ז'אק \L{\cite{saint-jaques__bernard:1971:structural_japanese}}), ולא בהתנהגות התחבירית. החלוקה העיקרית שתישאר, בראיה כוללת, תהיה בין יחידות שיכולות לשמש כנושא ובין יחידות שאינן יכולות.

זו לא עבודת־קורפוס. עם זאת, אני מביא דוגמאות מקורפוס; לא כהוכחה לטענות, אלא רק כהדגמה. עיקר הדוגמאות הן מטקסטים שקראנו בכיתה, ומה־\L{Tanaka Corpus} \L{\cite{tanaka_corpus_wwwjdic}}. האחרונות מסומנות ב־{\exTanaka}.

\section{טרמינולוגיה יפאנית}
\label{japanese_terminology}

\subsection{חלקי־דיבר}

בנוסף על הטענה שאופן־ההצגה ההודו-אירופו-צנטרי של השפה היפאנית לוקה, אני גם טוען — כמו שאראה בהמשך — שהחלוקה שהדקדוק המסורתי עושה היא לא מושלמת, ומתבססת יותר מדי על מורפולוגיה. אראה, לדוגמה, שזה חסכוני להחשיב את \J{名詞}{meisi} ’שם־עצם‘ דווקא כ־\J{用言}{yougen} ’מילה נוטה‘ (עם הומונים לא נוטה. ר' \L{§\ref{conclusion:nomina}}).

%באופן מסורתי מחלקים את היחידות הלשוניות הבסיסיות של השפה היפאנית לשתי קטיגוריות, שבתוכן יש תת-קטיגוריות: \J{\f{自立語}{ziritugo}} ו־\J{\f{付属語}{huzokugo}}. הקטיגוריה הראשונה, ’מילים עצמאיות‘. מתייחסת לקומפלקסים שעל־פי אופן החלוקה המסורתי מהווים יחידה עם עצמאות מבחינה יונקטוראלית: כאלו עם יסוד לקסיקאלי, וכן מילות־חיבור. הקטיגוריה השניה, ’מילים לא עצמאיות‘. מתייחסת לכאלו שבהכרח צמודות ליחידות אחרות: \J{\f{助詞}{zyosi}} ’פרטיקולות‘ (יחידות כמו \J{\f{が}{ga}}, \J{\f{へ}{(h)e}} ו־\J{\f{を}{(w)o}}; ’פוסטפוזיציות‘ בראיה הודואירופוצנטרית), \J{\f{助数詞}{zyosuusi}} ’קאונטרים/קלאסיפיירים‘ (מילות־מניה) ו־\J{\f{助動詞}{zyodousi}} ’פעלי־עזר‘ (כמו \J{\f{いる}{iru}} בצורת־\J{\f{て＋いる}{te+iru}}). זו הקטיגוריה הראשונה, \J{\f{自立語}{ziritugo}}, שהיא מעיקר ענייננו כאן. תת-החלוקה היא כזו:

מלבד החלוקה המסורתית ל־\J{自立語}{ziritugo} (’מילים עצמאיות‘ מבחינת היונקטורה, הערך הלקסיקאלי שלהן והתלות הדקדוקית) ול־\J{付属語}{huzokugo} (’מילים לא עצמאיות‘. יחידות שתלויות באחרות, גרממטיות), הדקדוק המסורתי מבחין בין \J{用言}{yougen} (או \J{活用語}{katuyougo}) ’מילים נוטות‘ ו־\J{体言}{taigen} (או \J{非活用語}{hikatuyougo} או \J{無活用語}{mukatuyougo}) ’מילים לא נוטות‘. כאשר החלוקה היא כזו:

\begin{itemize}
\item \J{用言}{yougen}:
	\begin{itemize}
	\item \J{動詞}{dousi}: פועל. דוגמה: \J{見る}{mir-u}.
	\item \J{形容詞 }{keiyousi}: תואר, ’תואר־\J{い}{i}‘. דוגמה: \J{美しい}{utukusi-i}.
	\item \J{形容動詞}{keiyoudousi}: (מילולית:) פועל-תואר, שם נשואי, ’תואר־\J{な}{na}‘. דוגמה: \J{有名な}{yuumei-na} ’מפורסם‘.
	\end{itemize}
\item \J{体言}{taigen}:
	\begin{itemize}
	\item \J{名詞}{meisi}: שם־עצם. דוגמה: \J{本}{hon}.
	\item \J{代名詞}{daimeisi}: פרונומן. דוגמה: \J{わたし}{watasi}.
	\item \J{副詞}{hukusi}: אדוורב. דוגמה: \J{昨日}{kinou}.
	\item \J{連体詞}{rentaisi}: צורות אטריבוטיביות קפואות. דוגמה: \J{小さな}{tiisana}.
	\item (\J{接続詞}{setuzokusi}: קוניונקציה. דוגמה: \J{や}{ya})
	\item (\J{感動詞}{kandousi}: מילות־קריאה. דוגמה: \J{ああ}{aa})
	\end{itemize}
\end{itemize}

המונח \J{形容詞 }{keiyousi} ’תואר‘ נכנס בשלב מאוחר, בעקבות הדקדוק האנגלי של \L{Henry Sweet} \L{\cite{sweet__henry:1891:new_english_grammar}}; כך אומר \J{時枝 誠記}{tokieda motoki}. הנקודה הזאת חשובה להמשך (\L{§\ref{conclusion:verb_adj}}), שם אני טוען שאין טעם, מבחינה תחבירית, להבחין בין ’תואר‘ ו־’פועל‘ בשפה היפאנית.

\subsection{צורות הנטיה של \J{用言}{yougen}}

באופן מסורתי מחלקים את הצורות של הנטיה בחלוקה הבאה: \J{未然形}{mizenkei}, \J{連用形}{ren'youkei}, \J{終止形}{syuusikei}, \J{連体形}{rentaikei}, \J{仮定形}{kateikei}, \J{命令形}{meireikei}.

חשוב לציין שזו חלוקה מורפולוגית, ולא תחבירית (והתחביר, כאמור, הוא מענייננו כאן), וחלק מהצורות צריכות השלמה שתתחבר אליהן.% (כך \J{仮定形}{kateikei} שמושלמת ב־\J{ば}{ba} כדי ליצור את התנאי%\hebfootnote{מבחינה סטרוקטוראלית כדאי לשקול האם ה־\J{ば}{ba} הוא לא בעצם חלק מהנטיה, וכך \J{書けば}{kakeba} ’אם כותב‘. לדוגמה, יתחלק \L{kak-eba} ולא \L{kake-ba}.}
).

\section{המבנה הכללי של יחידות בשפה היפאנית}
\label{general_structure}

בספרו \L{Structural Analysis of Modern Japanese}, סן-ז'אק \L{\cite{saint-jaques__bernard:1971:structural_japanese}} דן בסוגיות־יסוד בשפה היפאנית: הוא לא מנסה לתת תיאור מקיף של כל התכונות בשפה, אלא להניח את הבסיס לתיאור המבנה של השפה. הוא עוסק ביונקטורה, עצמאות ואוטונומיות של יחידות, בשאלת המבע המינימאלי, במבנה הבסיסי של יחידות בשפה, ו(בפרק האחרון) בסוציולינגוויסטיקה של היפאנית.

את המבנה הבסיסי של יחידות בשפה היפאנית הוא מתאר בנוסחה המינימאלית ’\L{LM+FM}‘ (קרי: \L{Lexical Morpheme + Functional Morpheme}). כלומר, הוא נותן דגם כללי, תבנית כללית, למבנה של חלק גדול מהיחידות בשפה היפאנית: חלק נושא־משמעות (\L{LM}) וחלק שעושה אקטואליזאציה לקומפלקס \L{LM+FM} כולו בתוך הקונטקסט. ניתוח שהוא מביא לדוגמה:

\begin{quote}
\setLR
\Jp{\J{わたくし}{\f{watakusi}{LM}}\J{は}{\f{wa}{FM}} |
\J{電車}{\f{densya}{LM}}\J{で}{\f{de}{FM}} |
\J{東京}{\f{toukyou}{LM}}\J{に}{\f{ni}{FM}} |
\J{行}{\f{i}{LM}}\J{った}{\f{tta}{FM}}。}
\setRL

’נסעתי לטוקיו ברכבת.‘
\end{quote}

משפט נוסף שהוא מנתח:

\begin{quote}
\setLR
\Jp{\J{わたくし}{\f{watakusi}{LM}}\J{の}{\f{no}{FM}} |
\J{好き}{\f{suki}{LM}}\J{な}{\f{na}{FM}} |
\J{学科}{\f{gakka}{LM}}\J{は}{\f{wa}{FM}} |
\J{数学}{\f{suugaku}{LM}}\J{です}{\f{desu}{FM}}。}
\setRL

’הנושא האהוב עלי הוא אריתמטיקה.‘
\end{quote}

היתרון באופן־הניתוח הזה הוא בכך שהוא מקיף חלק גדול מהרכיבים בשפה היפאנית, ומהווה מקבע טיפולוגי לגבי השפה.\\
בדוגמאות שסן-ז'אק מביא אפשר לראות איך רכיבים שונים על־פי הטרמינולוגיה היפאנית מתנתחים על־פי אותו דגם-על: \J{わたくし＋は}{watakusi+wa} הוא \J{代名詞}{daimeisi}; \J{電車＋で}{densya+de} ו־\J{数学＋です}{suugaku+desu} הם \J{名詞}{meisi}; \J{行っ＋た}{it+ta} הוא \J{動詞}{dousi}; \J{好き＋な}{suki+na} הוא \J{形容動詞}{keiyoudousi}.

תמיכה נוספת בתקפות הדגם \L{LM+FM} היא היונקטורה שיש בין שני החלקים בהיגוי: אדם שמדבר לאט יחלק את הדיבור לפי הקווים האנכיים (\L{|}) בדוגמאות לעיל. אפשר לראות דוגמה לכך, בשפה הכתובה, בריווח שעושה השד האדום בסיפור \J{泣いた　赤おに}{naitaakaoni} \L{\cite{hamata__hirosuke:1937:akaoni}} כשהוא כותב שלט ב־\J{片仮名}{katakana} (הריווח, כאמור, במקור):

\begin{quote}
\setLR
\Jp{\J{ココロ}{\f{kokoro}{LM}}\J{ノ}{\f{no}{FM}}　
\J{ヤサシ}{\f{yasasii}{LM}}\J{イ}{\f{i}{FM}}　
\J{オニ}{\f{oni}{LM}}\J{ノ}{\f{no}{FM}}　
\J{ウチ}{\f{uti}{LM}}\J{デス}{\f{desu}{FM}}＼\\
\J{ドナタデモ}{\f{donatademo}{LM}}\J{$\emptyset$}{\f{}{FM}}\setRL\hebfootnote{זה מעמד של פניה, שמסומן באפס. כך גם ב־’\J{赤さん、赤さん、こんにちは}{akasan, akasan, konnitiwa}‘ ’מר-אדום, מר-אדום, יום טוב!‘ באותו הסיפור.}\setLR　
\J{オイ}{\f{oi}{LM}}\J{デ}{\f{de}{FM}}\setRL\hebfootnote{הצורה \J{おいで}{oide}, היא הונוריפיק שנגזר על־ידי המורפימה \J{お-}{o-}, שמציינת כבוד, וצורת־\J{連用形}{ren'youkei} (’צורת־\J{て}{te}‘) מיוחדת (הצורה הרגילה ביפאנית מודרנית היא \J{行って}{itte}).}\setLR　
\J{クダサ}{\f{kudasa}{LM}}\J{イ}{\f{i}{FM}}＼\\
\J{オイシ}{\f{oisi}{LM}}\J{イ}{\f{i}{FM}}　
\J{オカシ}{\f{okasi}{LM}}\J{ガ}{\f{ga}{FM}}　
\J{ゴザイ}{\f{gozai}{LM}}\J{マス}{\f{masu}{FM}}＼\\
\J{オチャ}{\f{otya}{LM}}\J{モ}{\f{mo}{FM}}　
\J{ワカシ}{\f{wakas(-)i}{LM}}\J{テ}{\f{te}{FM}}　
\J{ゴザイ}{\f{gozai}{LM}}\J{マス}{\f{}{FM}}
}
\setRL

’(זה) בית של שד שלבו עדין / כל אחד, להכנס בבקשה / יש סוכריות טעימות / נא להרתיח תה‘
\end{quote}

\subsection{גרעין והרחבה}

במונחים שמקובלים באסכולה הירושלמית של הסטרוקטוראליזם אפשר לקרוא ל־\L{FM} – החלק הגרממטי – גרעין, ול־\L{LM} – החלק הלקסמטי – הרחבה. במונחים שבארי \L{\cite{barri__nimrod:1975:nucleus_and_satellite}} הגדיר, בקומפלקס שיש בו יחסים של גרעין והרחבה, הגרעין (\L{nucleus}) הוא החלק שקובע את קבוצת־ההתחלפות של הקומפלקס כולו וההרחבה (\L{satellite}) היא מה שהוא לא גרעין (הגדרה שלילית).

כמו שנראה בהמשך, לשילוב של הדגם שמציע סן-ז'אק עם הרקע התיאורטי של בארי יש השלכות קריטיות על האופן שבו אפשר לתאר, במינימום הגדרות שונות, את המבנה של השפה היפאנית\hebfootnote{אם לרגע נצא מתוך המסגרת המדעית הנוקשה, לא נוכל שלא להתפעל מהאסתטיקה שבמינימאליזם של המבנה, כפי שיוצג בהמשך, שעומדת בקנה אחד עם האסתטיקה המינימאליסטית היפאנית בתחומי האומנות השונים.}.

\subsection{אדוורבים}

לכאורה, אדוורבים דוגמת \J{昨日}{kinou} או \J{明日}{asu} נטולים הפרדה מהצורה \L{LM+FM}: הם מכילים בבירור יסוד לקסיקאלי, אבל אין בהם יסוד גרממטי פוזיטיבי שאפשר להצביע עליו. סן-ז'אק פותר את ה’בעיה‘ על־ידי תיאור של המבנים האדוורביאליים האלה באיפוס ($\emptyset$) של ה־\L{FM}. האפס הזה (שסן-ז'אק מסמן ב־\Jp{〇}) מוצדק, שהרי הוא יכול להיות מנוגד ל־\L{FM}־ים, כמו במשפט \L{\J{昨日}{\f{kinou}{LM}}\J{は}{\f{wa}{‘FM’}} | \J{電車}{\f{densya}{LM}}\J{で}{\f{de}{FM}} | \J{東京}{\f{toukyou}{LM}}\J{に}{\f{ni}{FM}} | \J{行}{\f{i}{LM}}\J{った}{\f{tta}{FM}}} שמוצג שם.

באדוורבים\hebfootnote{\label{refining_adverbs}כמו בכל שפה, תחת השם ’אדוורב‘ בלשנים מכניסים הרבה דברים, שחלקם לאו דווקא קשורים זה בזה. אני לא בטוח שיש הצדקה לקשור את \J{こつこつ／コツコツ}{kotukotu} ’קוצו-קוצו‘ או \J{とんとん／トントン}{tonton} ’טון-טון‘ עם \J{昨日}{kinou} ’אתמול‘; לא בגלל השוני הצורני שלהם, אלא בגלל ההתנהגות התחבירית השונה שלהם. חלוקה מחודשת, המושתתת על התחביר ועל כלים סטרוקטוראליים של התחלפות, היא דבר מתבקש לעשות. בנוגע לאדוורבים בקונטקסט של העבודה הזאת, ר' \L{§\ref{adverbial_position}}.} ’אונומאטופאיים‘ כמו \J{とんとん＋と}{tonton+to} ’טון-טון‘ ב־\L{\J{戸}{to}\J{を}{wo}\J{とんとん}{tonton}\J{と}{to}\J{かる}{karu}\J{く}{ku} \J{たたい}{tatai}\J{て}{te} [\dots{}]} ’הם\hebfootnote{הגוף, שמחוייב בעברית, נקבע כאן בתרגום לפי הקונטקסט במקור. לגבי העדר החיוב של ציון נושא דקדוקי ביפאנית ר' \L{§\ref{final:syntax}}} דפקו חלושות ”טון-טון“ על הדלת ו[\dots{}]‘ (מהסיפור \J{泣いた　赤おに}{naitaakaoni} \L{\cite{hamata__hirosuke:1937:akaoni}}), החלוקה \L{\J{とんとん}{\f{tonton}{LM}}\J{と}{\f{to}{FM}}} מתבקשת, שהרי \J{とんとん}{tonton} נושא את היסוד הלקסיקאלי (\L{LM}) ו־\J{と}{to} מסמן את הפונקציה של הצירוף כולו (\L{FM}).

\section{פוזיציות תחביריות}
\label{syntactic_positions}

עכשיו, נפנה לתאר בקווים כלליים את התכונות התחביריות של כמה פוזיציות תחביריות מרכזיות (המעמד המסיים, המעמד האדנומינאלי והמעמד האדוורביאלי). ב־\L{§\ref{conclusion}} נסכם את התכונות ונראה את השווה והשונה ביניהן.

\subsection{מעמד מסיים}
\label{final_position}

סן-ז'אק \L{\cite{saint-jaques__bernard:1971:structural_japanese}}, כשהוא מתאר את המבע המינימאלי (\L{minimal utterance}) ביפאנית, מגיע למסקנה שהוא מהצורה \L{LM+FM} ונותן שלוש מחלקות צורניות שיכולות להוות מבע מינימאלי:

\begin{enumerate}
\item המחלקה שהמייצג שלה הוא \Jp{ik-} ’ללכת‘ (צורה מילונית: \J{行く}{iku}). כך, החלוקה של המבע המינימאלי ’\Jp{\J{行く}{iku}。}‘ ’הולך.‘ היא \Jp{\f{ik}{LM}+\f{u}{FM}}. תת-קבוצה במחלקה הזו (קבוצת ה־\J{五段}{godan} ’פעלים ”חזקים“, פעלים קונסוננטיים‘) מראה אי-שקיפות מורפו-פונולוגית; כך צורת העבר/פרפקט\hebfootnote{ערכה של הצורה, אל מול צורת ה’לא-עבר‘/’אימפרפקט‘, היא נושא שנמצא מחוץ לגבולות העבודה הזאת.} היא \J{行った}{it+ta} (ולא, נאמר, \Jp{**ikta}). צורות נוספות של מבעים מינימאליים הן מה שסן-ז'אק מכנה \L{conjectural} (\J{行こう}{ik+ou})\hebfootnote{במערכות טרמינולוגיות אחרות: \L{volative}.}, \L{desiderative} (\J{行きたい}{ik(i)+tai}), ו־\L{imperative} (\J{行け}{ik+e}).\\
המחלקה הזו מקבילה ל־\J{動詞}{dousi} ’פועל‘.
\item המחלקה של \Jp{omosiro-} ’(להיות) מעניין, מצחיק‘ (צורה מילונית: \J{面白い}{omosiroi}). כך, החלוקה של המבע המינימאלי ’\Jp{\J{面白い}{omosiroi}。}‘ ’(הוא, אני, האדם הזה, \dots{}) מעניין, (\dots{}) מצחיק.‘ היא \Jp{\J{面白}{\f{omosiro}{LM}}＋\J{い}{\f{i}{FM}}}. צורת העבר/פרפקט היא \J{面白＋かった}{omosiro+katta} ’היה מעניין, היה מצחיק‘. צורת ה־\L{conjectural}: \J{面白＋かろう}{omosiro+karou}. לא קיים דזידרטיב, ולא קיים אימפרטיב, אם כי ביפאנית קלאסית היה קיים אימפרטיב.
\item המחלקה של \Jp{musume(-)} (צורה מילונית: \J{娘}{musume}). כך, החלוקה של המבע המינימאלי ’\Jp{\J{娘だ}{musumeda}。}‘ ’(היא) בת‘ היא \Jp{\J{娘}{\f{musume}{LM}}＋\J{だ}{\f{da}{FM}}}. בעבר/פרפקט: \J{娘＋だった}{musume+datta}. צורת ה־\L{conjectural}: \J{娘だろう}{musume+darou}. % אין לא דזידרטיב ולא אימפרטיב.\\
	האימפרטיב בנוי \J{娘であれ}{musume + de+are}.\\
המחלקה מכסה את \J{名詞}{meisi} ואת \J{形容動詞}{keiyoudousi} בטרמינולוגיה היפאנית.
\end{enumerate}
בעבודה הזאת אתמקד ב’אינדיקאטיב‘ בלבד. הנושא של מודאליות ביפאנית הוא מורכב ומעניין, אבל חורג מהגבולות של העבודה הזאת.

כמו שאפשר לראות, הפתרון של דגם \L{LM+FM} (כאשר ה־\L{FM} הוא מסדרה מיוחדת\hebfootnote{ר' ההתייחסות לזה ב־\L{§\ref{conclusion:allomorphy}}. התנצלותי לקורא על האופי המעגלי של העבודה: כדי לראות את התמונה הכללית, צריך להבין את הפרטים, וכדי להבין את הפרטים, צריך להסתכל על התמונה הכללית.}) עבור מבע מינימאלי מכסה, לפי התיאור של סן-ז'אק, כמה מחלקי־הדיבר המרכזיים (ב־\L{§\ref{final:morphology}} ארחיב את התיאוריה של סן-ז'אק). מהניתוח הזה יוצאות כמה מסקנות חשובות לגבי אופן הניתוח של השפה היפאנית כמו שנראה ב־\L{§\ref{conclusion}}.

\subsubsection{שלושת ההבחנות ההכרחיות}

בשפות שונות יש הבחנות שונות שמחוייבות בכל מבע: בעברית אי-אפשר כמעט להגיד דבר בלי לעשות הבחנה של מין — כל המערכת מלאה בה, וכך גם המבע המינימאלי; בשפות סלאביות אי-אפשר לדבר בלי לעשות הבחנה של אספקט.

ההבחנות המחוייבות במבע המינימאלי (האינדיקאטיבי) היפאני, וכך גם במבעים רחבים יותר הן של זמן/אספקט, של חיוב:שלילה ושל נימוס אל בן־השיח (הבחנה בינארית: בין סגנון פשוט, דוגמת \J{だ}{da}, וסגנון מנומס, דוגמת \J{です}{desu}; יש גם מערכת של \L{honorifics}, אבל היא כבר מחוץ למסגרת המינימאלית).

ההבחנה של הנימוס קיימת רק במעמד המסיים, כמו שנרחיב בהמשך. לא בכל הטקסטמות היא קיימת: בכתיבה מדעית, לדוגמה, קיימת רק הצורה הפשוטה ולכן נעדרת בה ההבחנה.

נתבונן במורפימות השונות:

\label{final:morphology}
\footnotesize
\begin{itemize}
\item \J{本-}{hon-} ’ספר‘ ו־\J{きれい-}{kirei-} ’יפה‘\\
	הרשימה הזאת היא מורפולוגית בעיקרה. לכן, ראיתי לנכון לאחד את הפירוט של הנטיה של \J{本}{hon} עם זו של \J{きれい}{kirei}: מבחינה מורפולוגית הן זהות במעמד המסיים (כמו שנראה בהמשך, \L{§\ref{adnominal:morphology}}, במעמד האדנומינאלי יש הבדל קל).
	\begin{itemize}
	\item לא-עבר, חיובי, פשוט: \J{本だ}{hon+da}
	\item לא-עבר, חיובי, מנומס: \J{本です}{hon+desu}
	\item לא-עבר, שלילי, פשוט: \J{本で(は)ない}{hon+de(wa)nai}
	\item לא-עבר, שלילי, מנומס:\\\J{本で(は)ありません}{hon+de(wa)arimasen}
	\item עבר, חיובי, פשוט: \J{本だった}{hon+datta}
	\item עבר, חיובי, מנומס: \J{本でした}{hon+desita}
	\item עבר, שלילי, פשוט:\\\J{本で(は)なかった}{hon+de(wa)nakatta}
	\item עבר, שלילי, מנומס:\\\J{本で(は)ありませんでした}{hon+de(wa)arimasendesita}
	\end{itemize}
\item \J{面白-}{omosiro-} ’להיות מעניין, מצחיק‘
	\begin{itemize}
	\item לא-עבר, חיובי, פשוט: \J{面白い}{omosiro+i}
	\item לא-עבר, חיובי, מנומס: \J{面白いです}{omosiro+idesu}\hebfootnote{יש שמתארים את המורפימה \J{いです}{idesu} כצירוף של מורפימת ’לא-עבר, חיובי, פשוט‘ של המחלקה של \J{面白-}{omosiro-} (כלומר \J{形容詞 }{keiyousi} ’תואר‘) — \J{い}{i} — עם מורפימת ’לא-עבר, חיובי, מנומס‘ של המחלקה של \J{本}{hon} (כלומר \J{名詞}{meisi} ’שם־עצם‘) — \J{です}{desu} — שיש שקוראים לה ’קופולה‘ (ר' \L{§\ref{final:copula}}). הרווח שיוצא מחלוקה של המורפימה ה’מורכבת‘ למורפימות ’בסיסיות‘ יותר קטן בהרבה מההפסד שנפסיד בכך שנערבב מין שאינו במינו ונוותר על הדגם המינימאליסטי \L{LM+FM} שמתאר טוב כל־כך את המבע הבסיסי היפאני (מה גם שבצורת עבר חיובי מנומס, לדוגמה, המורפימה היא \J{かった}{katta} ולא \Jp{**\J{いだった}{idatta}}). אולי דיאכרונית יש בסיס לחלוקה כזו, \J{い＋です}{i+desu}, אבל סינכרונית זו יחידה בלתי פריקה.}
	\item לא-עבר, שלילי, פשוט: \J{面白くない}{omosiro+kunai}
	\item לא-עבר, שלילי, מנומס:\\\J{面白くありません}{omosiro+kuarimasen}
	\item עבר, חיובי, פשוט: \J{面白かった}{omosiro+katta}
	\item עבר, חיובי, מנומס:\\\J{面白いでした}{omosiro+idesita}
	\item עבר, שלילי, פשוט:\\\J{面白くなかった}{omosiro+kunakatta}
	\item עבר, שלילי, מנומס:\\\J{面白くありませんでした}{omosiro+kuarimasendesita}
	\end{itemize}
\item \J{見-}{mi-} ’לראות‘\\
	זו הנטיה של  \J{下一段}{simoitidan} שמופיעה כאן. הנטיה  של \J{上一段}{kamiitidan} כמעט זהה לה. הנטיה של \J{五段}{godan} דומה, אבל שונה במקצת בכמה נקודות. לא אפרט אותה כאן: זה לחלוטין עניין של אלומורפיה — פועל יכול להשתייך לאחת מקבוצות־הנטיה.
	\begin{itemize}
	\item לא-עבר, חיובי, פשוט: \J{見る}{mi+ru}
	\item לא-עבר, חיובי, מנומס: \J{見ます}{mi+masu}
	\item לא-עבר, שלילי, פשוט: \J{見ない}{mi+nai}
	\item לא-עבר, שלילי, מנומס: \J{見ません}{mi+masen}
	\item עבר, חיובי, פשוט: \J{見た}{mi+ta}
	\item עבר, חיובי, מנומס: \J{見ました}{mi+masita}
	\item עבר, שלילי, פשוט: \J{見なかった}{mi+nakatta}
	\item עבר, שלילי, מנומס: \J{見ませんでした}{mi+masendesita}
	\end{itemize}
\item \J{ここに-}{kokoni-} ’כאן‘\\
	לביאור החלק הזה, ר' \L{§\ref{final:adverbial_rheme}} מיד בהמשך.
	\begin{itemize}
	\item לא-עבר, חיובי, פשוט: \J{ここにある}{kokoni+aru}.
	\item לא-עבר, חיובי, מנומס: \J{ここにあります}{kokoni+arimasu}
	\item לא-עבר, שלילי, פשוט: \J{ここにない}{kokoni+nai}
	\item לא-עבר, שלילי, מנומס:\\\J{ここにありませn}{kokoni+arimasen}
	\item עבר, חיובי, פשוט: \J{ここにあった}{kokoni+atta}
	\item עבר, חיובי, מנומס: \J{ここにありました}{kokoni+arimasita}
	\item עבר, שלילי, פשוט: \J{ここになかった}{kokoni+nakatta}
	\item עבר, שלילי, מנומס:\\\J{ここにありませんでした}{kokoni+arimasendesita}
	\end{itemize}
\end{itemize}

\normalsize

\subsubsection{רימה אדוורביאלית}
\label{final:adverbial_rheme}

(ל־\L{§\ref{adverbial_position}} יש קשר לסעיף הזה.)

אם תיאור של \J{本だ}{honda} (’רימה שימנית‘), \J{きれいだ}{kireida} (’רימה של \J{形容動詞}{keiyoudousi}‘), \J{面白い}{omosiroi} (’רימה תארית‘) ו־\J{見る}{miru} (’רימה פעלית‘) — על שאר צורות־הנטיה (כל אחת מהאפשרויות של צירוף זמן, חיוב:שלילה ונימוס) — כצורות מסיימות קיים אצל סן-ז'אק \L{\cite{saint-jaques__bernard:1971:structural_japanese}} ובמקומות נוספים (אם כי ברוב התיאורים את \J{本だ}{honda} מתארים כשני חלקים נפרדים, ’שם‘ ו־’קופולה‘; ר' \L{§\ref{final:copula}}), בשום מקום לא ראיתי התייחסות אל צורה מסיימת של ’אדוורב‘.

כאשר אדוורב הוא הרימה, הוא מופיע בתוספת של \L{FM} מהסדרה שראינו ב־\L{§\ref{final:morphology}} (\J{ある}{aru} וכו'). עבור עצמים דוממים משתמשים ב־\J{ある}{aru}; עבור יצורים חיים, ב־\J{いる}{iru}. את האדוורבים שנמצאים במשבצת הזאת אפשר לחלק לשניים:
\begin{enumerate}
\item צירופי־יחס, כגון \J{机の上＋に}{tukuenoue+ni} ’על השולחן (מילולית: בלמעלה של השולחן)‘ או \J{教室＋に}{kyousitu+ni} ’בכתה‘ או \J{ここ＋に}{koko+ni} ’כאן‘. כך, לדוגמה, בדוגמאות הבאות (השתיים הראשונות מצוג'יטה \L{\cite[ch. 6]{tuzita__mariko_and_tuzita__kyozi:1987:modern_japanese_a}}):
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\J{本は}{honwa}\J{机の}{tukueno}\J{上に}{ueni}\J{あります}{arimasu}} ’הספר על השולחן‘ (מתורגם במקור: הספר — ישנו על השולחן).
	\item \Jp{\J{学生は}{gakuseiwa}\J{教室に}{kyousituni}\J{います}{imasu}} ’הסטודנט בכתה‘ (מתורגם במקור: הסטודנט — ישנו בכיתה).
	\item \Jp{\J{山田さんは}{yamadasanwa}\J{ここに}{kokoni}\J{いる}{iru}} ’מר יאמאדה כאן‘.
	\end{itemize}
	צריך להפריד את הדגם הזה, שמסתיים בצירוף־יחס + \J{ある}{aru}, מהדגם \Jp{\J{Ｘに(は)}{Xni(wa)} \J{Ｙが}{Yga}\J{ある}{aru}} ’יש \L{Y} ב־\L{X}‘ ומהדגם \Jp{\J{Ｘ}{X}\J{ある}{aru}} ’יש \L{X}‘.\hebfootnote{כך לדוגמה \Jp{\J{机の}{tukueno}\J{上に(は)}{ueni(wa)}\J{本が}{honga}\J{ある}{aru}} ’יש ספר על השולחן‘ או \Jp{\J{教室に(は)}{kyousituni(wa)}\f{学生が}{gakuseiga}\J{います}{imasu}} ’יש סטודנט בכתה‘. מעניין לבדוק האם זו סביבה שיש בה הבחנה של ידוע: דגם \Jp{\J{Ｘに(は)}{Xni(wa)}\J{Ｙが}{Yga}\J{ある}{aru}} עבור דרגת־ידוע נמוכה, ו־\Jp{\f{Ｘは}{Xwa}\f{Ｙに}{Yni}\f{ある}{aru}} עבור דרגת־ידוע גבוהה.}
\item צורות אדוורביאליות של פעלים (קונוורבים); כלומר צורות־\J{て}{te}.
\end{enumerate}

השם ’אדוורב‘ (\L{ad-verb(ium)}) לא מתאים למקרה הזה; ה־’אדוורב‘ הוא לא \L{ad-} (מתאר, מרחיב) לשום \L{verb}. עם זאת, מסיבות פרקטיות נשתמש בשם הזה.

מבחינת יחסי גרעין והרחבה, יש שתי רמות: ברמה העליונה יש את  הגרעין \J{ある}{aru} וההרחבה \J{ここに}{kokoni} (בדומה לגרעין \J{る}{ru} ולהרחבה \J{見}{mi} בקומפלקס \J{見る}{miru}), וברמה של תת־החלוקה של תת־הקומפלקס \J{ここに}{kokoni} יש את הגרעין \J{に}{\f{ni}{FM}} ואת ההרחבה \J{ここ}{\f{koko}{LM}}. כך גם לגבי הקונוורב \Jp{\J{見}{\f{mi}{LM}}\J{て}{\f{te}{FM}}}, שמהווה הרחבה ל־\J{いる}{iru} בקומפלקס \J{見ている}{miteiru}. באופן גראפי:
\begin{tabular}{|c|c|c|}
\hline
\multicolumn{2}{|c|}{\L{LM (sat.)}} & {\L{FM (nucl.)}}\\
\hline
\J{ここ}{\f{}{LM}} & \J{に}{\f{}{FM}} & \J{ある}{\f{}{aru}}\\
\hline
\end{tabular}\\
וכן
\begin{tabular}{|c|c|c|}
\hline
\multicolumn{2}{|c|}{\L{LM (sat.)}} & {\L{FM (nucl.)}}\\
\hline
\J{見}{\f{}{LM}} & \J{て}{\f{}{FM}} & \J{いる}{\f{}{iru}}\\
\hline
\end{tabular}

לא כל האדוורבים נכנסים למשבצת הזאת; \J{早く}{hayaku} ’מהר‘ הוא דוגמה לכזה. אם נרצה לעדן את החלוקה של ההגדרה ’אדוורב‘, ולמצוא את תת־המחלקות בה (ר' הערה \ref{refining_adverbs}), ההבחנה בין אדוורבים שיכולים להיות פרדיקאטיביים (כמו \J{ここ＋に}{koko+ni} או \J{見＋て}{mi+te}) לבין כאלו שלא יכולים יכולה להיות אולי הבחנה ראשונית לעבוד איתה.

אם נקבל את התיאור שלי עבור ’רימה אדוורביאלית‘, נוכל להשוות אל שפות נוספות ולקבל תיאוריה רחבה יותר. גם במצרית וגם בשפות הקלטיות יש דגם־נקסוס עם רימה אדוורביאלית (ר' ששה-הלוי \L{\cite{Shisha-Halevy.A:2003:celtic-egyptian}}). מעניין לראות שבשלושת המקרים (מצרית, קלטית ויפאנית) יש שני תפקידים משותפים לדגם: פרדיקאציה של אדוורב ’רגיל‘ (האיש בבית) ושל צורה אדוורביאלית (קונוורביאלית) של פועל (האיש בריצה, האיש בלרוץ, \L{The man is a-running}).\hebfootnote{בחלק משלבי־המצרית ובשפות הקלטיות יש תפקיד נוסף, פרדיקאציה אינצידנטאלית של שמות(־תואר), אבל זה לא קשור לענייננו.} כך, לדוגמה:
\begin{itemize}
\item בוולשית.
	\begin{itemize}
	\item \L{\f{Mae}{EXIST} \f{y}{DEF} \f{gŵr}{man} \f{yn}{in (+nas. mut.)} \f{y}{DEF} \f{tŷ}{house}} ’האיש בבית‘.
	\item \L{\f{Mae}{EXIST} \f{y}{DEF} \f{gŵr}{man} \f{yn}{in (+$\emptyset$ mut.)} \f{canu}{to sing}} ’האיש שר‘.
	\end{itemize}
\item במצרית (רעמססית).
	\begin{itemize}
	\item \L{\f{\fontspec{New Athena Unicode}jw}{} \f{\fontspec{New Athena Unicode}pꜣ}{DEF-m.} \f{\fontspec{New Athena Unicode}rmṯ}{man} \f{\fontspec{New Athena Unicode}m}{in} ~~ (\f{\fontspec{New Athena Unicode}pꜣ}{DEF-{\fontspec{Apple Symbols}♂}.}) ~~ \f{\fontspec{New Athena Unicode}pr}{house}} ’האיש בבית‘.
	\item \L{\f{\fontspec{New Athena Unicode}jw}{} \f{\fontspec{New Athena Unicode}pꜣ}{DEF-{\fontspec{Apple Symbols}♂}} \f{\fontspec{New Athena Unicode}rmṯ}{man}\ \f{\fontspec{New Athena Unicode}ḥr}{on}\ \f{\fontspec{New Athena Unicode}sḏm}{hear}} ’האיש שומע‘.
	\end{itemize}
\item ביפאנית.
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\f{男}{otoko}\f{は}{wa}\f{家}{ie}\f{に}{ni}\f{いる}{iru}} ’האיש בבית‘.
	\item \Jp{\f{男}{otoko}\f{は}{wa}\f{うたって}{utatte}\f{いる}{iru}} ’האיש שר‘.
	\end{itemize}
\end{itemize}

\subsubsection{חוסר ההצדקה של המושג ’קופולה‘}
\label{final:copula}

מדקדקים מערביים רבים מכנים את היחידה \J{だ}{da} ’קופולה (\L{copula}), אוגד‘. קופולה, בהגדרה, היא יחידה שמסמנת את הקשר בין הנושא (כאן נשתמש במונח ’תימה‘) והנשוא (כאן: ’רימה‘); כלומר, במונחים של יספרסן \L{\cite[ch. VIII]{Jespersen.O:1924:philosophy}} יחידה שמסמנת את הנקסוס בין שני החלקים. אכן, אם נסתכל על משפט ’קלאסי‘ עבור שיעורים ראשונים בספרי־לימוד, נאמר ’\Jp{\J{トム}{tomu}\J{は}{wa}\J{生徒}{seito}\J{です}{desu}}‘ ’טום תלמיד‘ (לקוח מ־\exTanaka), יוכל אדם לנתח אותו בראיה ’מערבית‘ כך:
\begin{quote}
\setLR
]\J{トム}{tomu}[\subscript{Th.} \J{は}{wa} ]\J{生徒}{seito}[\subscript{Rh.} ]\J{です}{desu}[\subscript{Nexus}
\setRL
\end{quote}
או
\begin{quote}
\setLR
]\J{トム}{tomu} \J{は}{wa}[\subscript{Th.} ]\J{生徒}{seito}[\subscript{Rh.} ]\J{です}{desu}[\subscript{Nexus}
\setRL
\end{quote}

לניתוח הזה יש שני חסרונות:
\begin{itemize}
\item ראשית, קיימים מבעים שבהם אין כל ציון לחלק \J{Ｘは}{x+wa}/\J{Ｘが}{X+ga} (החלק התימטי/טופיקאלי). \J{生徒です}{seito+desu} הוא משפט רגיל לחלוטין בשפה היפאנית; על מי אומרים שהוא תלמיד, זה תלוי בקונטקסט (הסיטואציה שבה מתקיים המלל) ובקוטקסט (\L{co-text}, הסביבה הרחבה יותר של המלל, מה שנאמר קודם ויאמר אחר־כך). הרחבה בנושא הזה יש ב־\L{§\ref{final:syntax}}.\\
על־פי הניתוח ה’מערבי‘ שהוצע, יתקבל הניתוח
\begin{quote}
\setLR
]\J{生徒}{seito}[\subscript{Rh.} ]\J{です}{desu}[\subscript{Nexus}
\setRL
\end{quote}
שהוא, כמובן, סותר את עצמו (הרי הנקסוס קושר בין תימה ורימה), אלא אם מניחים תימה $\emptyset$.
\item שנית, ניתוח כזה מוסיף סיבוך מיותר לתיאור של המערכת. ראינו את ההקבלה המוחלטת שבין \Jp{\J{娘}{\f{musume}{LM}}＋\J{だ}{\f{da}{FM}}} ו־\Jp{\J{見}{\f{mi}{LM}}＋\J{る}{\f{ru}{FM}}} ו־\Jp{\J{面白}{\f{omosiro}{LM}}＋\J{い}{\f{i}{FM}}} (על צורות־הנטיה השונות, כמו שפורט ב־\L{§\ref{final:morphology}}). גם בהם \L{LM+FM} מהווה מבע מינימיאלי, ואין צורך לציין תימה/טופיק. איזה טעם יש בהפרדה של המורפימה \J{だ}{da} מ־\J{る}{ru} ומ־\J{い}{i}?
\end{itemize}

העובדה שמסתכלים על המורפימה \J{だ}{da} (שהיא \L{FM} באופן־הניתוח שמוצע כאן) כנפרדת מהיסוד הלקסיקאלי שלה גורמת לכך שברומאניזאציה של השפה היפאנית נוהגים לכתוב אותה בנפרד מהיסוד הלקסיקאלי: ’\L{musume da}‘ ולא ’\L{musumeda}‘. מצד שני, נוהגים לכתוב ’\L{omosiroi}‘ ולא ’\L{omosiro i}‘, וכן ’\L{miru}‘ ולא ’\L{mi ru}‘. כך גם במעמד האדנומינאלי (ר' \L{§\ref{adnominal_position}}): ’\L{musume(-)no}‘ ולא ’\L{musumeno}‘ (אבל ’\L{omosiroi}‘ ו־’\L{miru}‘).

הסיבה היא, מן הסתם, היכולת של יסוד שווה-צורה לשם עצם להיות משובץ במעמד נושאי (כמו שנראה ב־\L{§\ref{conclusion:nomina}}), שם הוא לא נוטה על־פי ההבחנות של זמן, חיוב:שלילה ונימוס. סיבה נוספת היא ניתוח על־פי המקובל בשפות אירופיות (\L{is}, \L{ist}, \L{est}, \dots{}).

לזה שלא נקרא לדגם \Jp{Ｘ\J{は}{wa}Ｙ\J{だ}{da}} ’דגם קופולארי‘ שקושר את שני החלקים (אלא ננתח את \Jp{\J{は}{wa}} כהצבה של טופיק ואת \Jp{Ｙ\J{だ}{da}} כביטוי מסיים, שברמת העקרון יכול להיות עצמאי) יש השפעה חיובית על הניתוח של השפה לא רק מבחינת המינימאליות של התיאור, אלא גם מבחינת ההבנה של המנגנונים בשפה. נתבונן במשפט המפורסם \Jp{\J{僕は}{bokuwa}\J{うなぎだ}{unagida}}. על־פי התיאור של \J{だ}{da} כקופולה, המשמעות של המשפט אמורה להיות ’אני צלופח‘. ודאי שזו לא המשמעות; המשמעות היא, בסיטואציה של הזמנה של מנות במסעדה, היא שהדובר רוצה לאכול צלופח. על־פי הניתוח שמוצע כאן, המשפט הזה מנותח באופן הגיוני: הביטוי המינימאלי \J{うなぎだ}{unagida} ’(זה) צלופח‘ (רימה שימנית) חובר אל הטופיק שמוצב לפניו וקובע בנוגע למה מדובר (\J{僕は}{bokuwa} ’בנוגע אלי‘), וביחד, ’בנוגע אלי, (זה) צלופח‘. כך מנתח \L{Mikami}.

אם כך, יש לנו רווח כפול בהסרת המונח ’קופולה‘: גם תיארנו את המערכת בסט־מונחים קטן יותר, וגם הגענו להבנה טובה יותר של המערכת.

\subsubsection{הסמיולוגיה של מערכת־הכתב היפאנית}

התבוננות פשוטה ברשימת הצורות שב־\L{§\ref{final:morphology}}. תראה תכונה מעניינת מבחינת השימוש במערכת־הכתב היפאנית: \J{行-}{i(k)-}, \J{面白-}{omosiro-} ו־\J{娘-}{musume-} מופיעים ב־\J{漢字}{kanzi}, בעוד שה־\L{FM}־ים מופיעים ב־\J{平仮名}{hiragana}. החלוקה הזו לא מפתיעה: באופן כללי אפשר לומר ש־\J{漢字}{kanzi} משמש לסימון לקסמות ו־\J{平仮名}{hiragana} לסימון גרממות (ולקסמות שאין להן \J{漢字}{kanzi} או שהכותב בוחר לכתוב אותן בכתב צלילי, מסיבות שונות\hebfootnote{כמה סיבות אפשריות: הוא לא יודע את ה־\J{漢字}{kanzi} או שהוא מעריך שיכול להיות שהקורא לא ידע, או שהוא רוצה להמנע מהבחנות שקיימות ב־\J{漢字}{kanzi} (כמו ההבחנה בין \J{治す}{naosu} ו־\J{直す}{naosu}, שנכתבים ב־\J{平仮名}{hiragana} שניהם \J{なおす}{naosu}) או דווקא להוסיף הבחנות על אלו שב־\J{漢字}{kanzi} (כמו באופני הקריאה השונים של \Jp{私}: \J{わたし}{watasi}, \J{わたくし}{watakusi}, \J{あたし}{atasi} וכו').}). היכולת הזו להבחין בין לקסמות וגרממות בכתב נתמכת, בנוסף על קיום תת־מערכות הכתב השונות, באופי האגלוטינאטיבי של השפה היפאנית (בעברית, נאמר, אי-אפשר להפריד בכתב, רכיב אחרי רכיב, את הלקסמה והגרממה ב־\L{katál}, \L{kotél}, \L{katúl}, \L{ktol}, ו־\L{kétel}).

אם ב־\Jp{\J{本}{\f{hon}{LM}}\J{だ}{\f{da}{FM}}}, \Jp{\J{面白}{\f{omosiro}{LM}}\J{い}{\f{i}{FM}}} ו־\Jp{\J{見}{\f{mi}{LM}}\J{る}{\f{ru}{FM}}} מחלקים באופן נקי, מבחינת מערכת־הכתב היפאנית, בין הלקסמה והגרממה שעושה לה אקטואליזאציה בטקסט, הרי שפעלים מסדרת־\J{五段}{godan} (פעלים ’חזקים‘ או ’קונסוננטיים‘ בטרמינולוגיה מערבית) לא מאפשרים חלוקה כזו במסגרת הכתב היפאני. הכתב היפאני, באופן כללי, לא מבחין ביחידות צליליות הקטנות מהברה; עם זאת, המורפולוגיה היפאנית ’שוברת‘ הברה בין החלק הלקסמטי והגרממטי ב־\J{五段}{godan}. כך, לדוגמה, \J{話す}{hanasu} ’מדבר‘ מתחלק \Jp{hanas+u} (אי-אפשר לייצג את החלוקה הזו בכתב היפאני, שלא מאפשר להפריד \L{s-u}) ולא \Jp{hana+su} (כמו שנראה, לכאורה מ־\Jp{話＋す}); בעבר: \J{話した}{hanasita} מתחלק \Jp{hanas+ita}. \J{話}{hanasi} לבד, מייצג ’סיפור, שיחה‘ ונמצא במעמד של ’שם‘ (\J{話＋だ}{hanasi+da} וכו').

\subsubsection{היחסים התחביריים במסגרת זו}

\label{final:syntax}

הזכרנו קודם שהמבע המינימאלי ביפאנית, לפחות על־פי סן-ז'אק, בנוי בצורת \L{LM+FM}. אין כל חיוב לסמן במפורש על מה מדובר, התימה; רק הרימה, שמובעת בלקסמה ’\L{LM}‘ שנטועה על־ידי הגרממה ’\L{FM}‘ (המהווה גרעין לצירוף כולו), מחוייבת להופיע. המודל הזה זר ביחס למה שרגיל בשפות הודו-אירופית, שם בדרך־כלל יש חיוב לציין את התימה, גם אם בפרונומן. למעשה, דוגמה לנטיה החזקה לסימון התימה אפשר לראות בכך שגם כשאין ’תימה‘ בעולם הממשי, באמצעות ’\L{dummy subject}‘. ביפאנית, כצפוי, מקרים כאלו מובעים פשוט בהעדר ציון של תימה; כך לדוגמה (עם תרגום לאנגלית), מ־\exTanaka:

\setLR
\begin{itemize}
\item \Jp{\J{月曜日}{getuyoubi}\J{です}{desu}。}\\
	\L{It's Monday.}
\item \Jp{\J{また}{mata}\J{雨}{ame}\J{だ}{da}。}\\
	\L{It's raining again.}
\end{itemize}
\setRL

ביפאנית, לפחות על פניו, נראה שביטוי התימה הוא אופציונאלי, בדומה למשלימים אחרים של הביטוי המסיים\hebfootnote{כמו שבין ה־\L{FM} וה־\L{LM} שוררים יחסים של גרעין והרחבה, בהתאמה, כך גם בין החלק המסיים והמשלימים שלו: זה החלק המסיים שקובע את קבוצת־ההתחלפות של הביטוי, שהיא יחידה טקסטואלית מינימאלית.}. כך, קיים הביטוי המינימאלי \Jp{\J{行く}{iku}} ’הולך (לא מצויין מי או לאן או באילו אמצעים וכו')‘. אפשר להרחיב אותו \Jp{\J{わたしは}{watasiwa}\J{行く}{iku}} ’אני הולך (לא מצויין לאן)‘, \Jp{\J{東京に}{toukyouni}\J{行く}{iku}} ’הולך לטוקיו (לא מצויין מי)‘ ו־\Jp{\J{わたしは}{watasiwa}\J{東京に}{toukyouni}\J{行く}{iku}} ’אני הולך לטוקיו‘ וכו'.

גולדנברג \L{\cite{goldenberg__gideon:1988:verb}} מתאר את מבנה הפועל (העברי והשמי, אבל לא רק — זו תיאוריה כללית) כקומפלקס שבנוי משלושה חלקים יסודיים (הבחנות נוספות, כגון זמן, שיושבות מורפולוגית על הפועל הן פריפריאליות למבנה הבסיסי שלו):
\begin{itemize}
\item הלקסמה הפעלית.
\item הגוף (של האגנס).
\item הנקסוס בין השניים.
\end{itemize}
אפשר לצייר את זה כך:
\begin{tabular}{|c|c|}
\hline
\multicolumn{2}{|c|}{\R{נקסוס}}\\
\hline
\R{גוף} & \R{לקסמה}\\
\hline
\end{tabular}

בהערת־אגב: המבנה הפעלי העברי/שמי, הדומה לשפות הודו-אירופיות רבות, מקשה פעמים רבות על תרגום טקסטים מיפאנית. המתרגם צריך להוסיף מידע שלא קיים בטקסט המקורי, ולקבוע, על בסיס הטקסט שמולו, מה התימה בכל נקסוס ונקסוס בשפת־היעד. בדרך־כלל זה מובן מההקשר, או מצויין במפורש, אבל לפעמים באמת יש בחירה למתרגם איך לפרש את הטקסט.\hebfootnote{בהקשר הזה, מעניין לראות שדווקא בעברית שירית מצד אחד ובעברית מדוברת מאוד מהצד השני, יש אפשרות להשמיט את התימה. לדוגמה, בשיר ’רחוק מן הדרך הנחשקת‘ של מנוחה גלבוע \L{\cite{gilboa__menucha:1997:desired_road}} התימה בשלושת השורות הראשונות לא מסומנת מלבד הציון שמדובר בנקבה יחידה; זו יכולה להיות ’אני‘, ’את‘ או ’היא‘. רק הקוטקסט (\L{co-text}) הרחב יותר ’פותר‘ את התעלומה, במילים ’{\HebrewNikudFont{}אֲנִי עַצְמִי}‘. דבר דומה קורה ביפאנית: הרבה פעמים הגוף מתברר מהמלל שבא אחר־כך, ולא רק מזה שלפני.
\begin{verse}
\HebrewNikudFont
הוֹלֶכֶת בַּשּׂולַיִם\\
רָחוֹק מִן הַדֶּרֶךְ הַנֶּחְשֶׁקֶת. הוֹלֶכֶת.\\
(הוֹלֶכֶת בַּשּׁוּלַיִם)\\
בַּשּׂולַיִם שֶׁאֲנִי עַצְמִי צִיַּרְתִּי\\
 בְּסַרְגֵּל וּבְצֶבַע\\
 הוֹלֶכֶת בַּשּׁוּלַיִם וְגַעְגּוּעִים גּוֹאִים בִּי\\
אֶל הַדֶּרֶךְ הַנִּכְסֶפֶת\\
שֶבָּהּ לֹא הָלַכְתִּי\\
וְאוּלַי גַם לֹא אֵלֵךְ בָּה עוֹד ---
\end{verse}
}

כשיספרסן \L{\cite{Jespersen.O:1924:philosophy}} מגדיר את המושג ’נקסוס‘ (\L{nexus}) הוא מקפיד על כך שהוא משמש לקשירה של שני חלקים; לא פחות ולא יותר. לכן, נראה ששימוש במונח כדי לתאר את היחסים התחביריים במסגרת זו לא מתאים, שהרי מבע שבנוי רק מהחלק ה’רימטי‘ רגיל לגמרי ביפאנית (ובפרט, התיאוריה של גולדנברג \L{\cite{goldenberg__gideon:1988:verb}} על הפועל לא מתאימה ליפאנית). לכן, עומדות בפנינו כמה אפשרויות ’לפתור את הבעיה‘:
\begin{enumerate}
\item לוותר על המושג ’נקסוס‘ כמתאר את כל המבעים הבסיסיים ביפאנית. במקום זה, נוכל לדבר על מבעים שיש בהם רימה בלבד (\J{面白い}{omosiroi} ’מעניין (בלי לציין מי)‘), עבורם המושג ’נקסוס‘ לא מתאים, וכאלה שמקשרים את הטופיק שמוזכר קודם או את הנושא שצמוד אליהם עם הרימה (\Jp{\J{この映画は}{konoeigawa}\J{面白い}{omosiroi}} ’הסרט הזה מעניין‘), ועבורם המושג ’נקסוס‘ מתאים.% נראה שהמרחב בין שתי הצורות, עם ציון של תימה או בלי, הוא עניין של דרגה ביפאנית, ולא עניין חד של שני דגמים שונים בתכלית.
\item לדבר על ’תימה ”$\emptyset$‘“. אפשר לתאר את המערכת באופן כזה שאומר: יש כאן התחלפות של ביטוי תימאטי (בין אם טופיק, ב־\J{は}{wa}, שיכול לבוא גם מעט מוקדם יותר, ובין אם נושא, ב־\J{が}{ga}) עם אפס, ולכן נוכל לדבר על סימן $\emptyset$ במשבצת התימטית, שלא מאפיין תימה מסויימת אלא נותן לשומע/קורא להבין אותה מתוך ההקשר. בהסבר הזה נדבר על נקסוס בין הרימה (שתמיד מובעת) ובין התימה (שלא תמיד מובעת פוזיטיבית, ולפעמים מאופסת).
\item להרחיב את המושג ’נקסוס‘ גם לתימה במובן האקסטרא-לינגוויסטי. כך, אם אדם עומד מול תמונה ואומר ’\J{きれいだよ！}{kireidayo!}‘ ’יפה!‘, הרי שהוא מקשר בין התימה (התמונה), שנמצאת בעולם הממשי, ובין הרימה שנמצאת במסגרת העולם הלשוני.
\end{enumerate}

נראה שההסבר הראשון מתאר את העובדות הלשוניות באופן הכי פשוט, ומציג את השפה היפאנית כשונה מאוד משפות רבות אחרות; ההסבר השני מכניס את היפאנית למסגרת ה’מוכרת‘ לבלשן המערבי של שפות שהמבע הבסיסי בהן הוא נקסאלי, אבל במחיר של ’המצאת‘ תימת־$\emptyset$; ההסבר השלישי מוציא אותנו ממסגרת־הבלשנות אל הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה, האנתרופולוגיה ותחומים קרובים (השימוש בשפה כדפוס התנהגות אנושי במסגרת התייחסות לשאר הדפוסים).

אישית, נראה לי שההסבר הראשון הוא המתאים ביותר, גם אם הקשה ביותר לעיכול עבור אדם שמורגל בשפות שהמבע הבסיסי בהן הוא נקסאלי.

מבחינת מודל־הערכיות, יש הבדל בין המחלקות השונות: \J{見る}{miru} ושאר הפעלים היוצאים (\J{他動詞}{tadousi}) יכולים לקבל מושא ב־\J{を}{wo}, אבל שאר המחלקות לא. כמו שנראה בהמשך (\L{§\ref{conclusion:verb_adj}}), זה יכול להיות חסכוני לתאר את \J{形容詞 }{keiyousi} ’תואר‘ ואת \J{形容動詞}{keiyoudousi} ’תואר־\J{な}{na}‘ כסוגים של ’פעלים‘ (עומדים), מעין ’פעלים של היות במצב מסויים‘.

\subsubsection{צירוף רכיבים}
\label{final:combination}

ניתן לצרף יחידות עם מעמד מסיים (בתוספת ההרחבות הפוטנציאליות והמחוייבות\hebfootnote{נאמר, על־ידי מודל־הערכיות של הפועל.}) בכמה דרכים:
\begin{itemize}
\item בחיבור בפשוט של מעמד מסיים ועוד מעמד מסיים. כך, לדוגמה (מ־\exTanaka): \Jp{\J{もう}{mou}\J{９月だ}{kugatuda}。 \J{たいへん}{taihen}\J{暑い}{atui}。} ’כבר ספטמבר. מאוד חם‘. בדרך הזאת יש בעצם כמה קומפלקסים שמכילים מעמדים מסיימים ובאים אחד אחרי השני. כל אחד מהם יכול להבחין בכל שלושת ההבחנות של המעמד המסיים. 
\item בחיבור בקונוורבים.\\
	קונוורב הוא צורה אדוורביאלית. הקונוורבים ביפאנית שעונים על צורה מסיימת, שבאה אחריהם. הסכמה הכללית היא\\
	\Jp{\f{X}{conv.} $\rightarrow$ \f{X}{conv.} $\rightarrow\dots{}\rightarrow$ \f{X}{conv.} $\rightarrow$ \f{X}{final}。}\\
	(כמובן שפרקטית מספר הקונוורבים המשורשרים קטן; בדרך־כלל ספורים). הקונוורבים לא מבחינים בנימוס ובזמן; ההבחנות האלה מצויינות באלמנט האחרון בשרשרת, בצורה מסיימת.\\
	הצורות עבור כל אחד מהמחלקות שהזכרנו:
	\begin{itemize}
	\item \J{本-}{hon-}: בחיוב \J{本で}{honde} ובשלילה \J{本ではなく(て)}{hondewanaku(te)}.
	\item \J{きれい-}{kirei-}: בחיוב \J{きれいで}{kireide} ובשלילה \J{きれいでわなく(て)}{kireidewanaku(te)}. כמו \J{本-}{hon-}.
	\item \J{面白-}{omosiro-}: בחיוב \J{面白く(て)}{omosiroku(te)} ובשלילה \J{面白くなく(て)}{omosirokunaku(te)}.
	\item \J{見-}{mi-}: בחיוב \J{見て}{mite} ובשלילה \J{見なくて}{minakute}.
	\item \J{ここに-}{kokoni-}: בחיוב \J{ここにあって}{kokoniatte} ובשלילה \J{ここになくて}{kokoninakute}.\\
	\end{itemize}
\item עבור רימה פעלית, תארית ואדוורביאלית, על־ידי צורה אדוורביאלית נוספת, שנגמרת ב־\L{i} עבור הפעלית והאדוורביאלית וב־\L{ku} עבור התארית. כך בדוגמאות הבאות, מ־\exTanaka:
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\J{彼女は}{kanozyowa}\J{英語を}{eigowo}\J{話し}{hanasi}、 \J{その上}{sonoue} \J{スワヒリ語も}{suwahirigomo}\J{話す}{hanasu}} ’היא מדברת אנגלית, וכן (מדברת) סוואהילי‘.
	\item \Jp{\J{パリは}{pariwa}\J{セーヌ川の}{sēnukawano}\J{ほとりにあり}{hotoriniari}、 \J{美しい}{utukusii}\J{都市です}{tosidesu}} ’פריס (נמצאת) על גדות הסן, (ו)היא עיר יפה‘.
	\item \Jp{\J{天気が}{tenkiga}\J{よく}{yoku}、\J{私たちは}{watasitatiwa}\J{一日中}{itinitizyuu} \J{海岸にいた}{kaiganniita}} ’מזג־האוויר היה טוב, ויום שלם היינו בחוף‘.
	\end{itemize}
\item על־ידי מיליות שמופיעות אחרי הצורה המסיימת, כגון \J{が}{ga}.
\end{itemize}



\subsection{מעמד אדנומינאלי}
\label{adnominal_position}

עכשיו, לאחר שסקרנו את המעמד המסיים, נפנה על פוזיציה תחבירית שונה: האדנומן.

צוג'יטה \L{\cite[ch. 2]{tuzita__mariko_and_tuzita__kyozi:1987:modern_japanese_a}} מתאר חמש דרכים עיקריות לתיאור של שם: שם־עצם, כינוי רומז, שם נשואי (\J{形容動詞}{keiyoudousi}), שם־תואר, פועל. על אלה אפשר להוסיף את המחלקות \J{連体詞}{rentaisi}\hebfootnote{יש שמגדירים את הכינויים הרומזים, דוגמת \J{この}{kono}, תחת \J{連体詞}{rentaisi}; מבחינה תחבירית, כמו שנראה בהמשך, הכינויים הרומזים שונים מהשאר.} (כמו \J{大きな}{ookina} ו־\J{小さな}{tiisana}) ואת האדוורבים.

יספרסן \L{\cite[p. 114–116]{Jespersen.O:1924:philosophy}} דן ביחס שבין היונקציה והנקסוס ובקשר שבין השניים. השפה היפאנית מראה דמיון מבני בין השניים: בעוד שבאנגלית \L{a red flower} (בניגוד ל־\L{a flower which is red}) לא נראה קשור ל־\L{the flower is red}, ביפאנית \Jp{\J{赤い}{akai}\J{花}{hana}} דומה מאוד ל־\Jp{\J{花は}{hanawa}\J{赤い}{akai}}.


\subsubsection{צורת מתאר־השם}
\label{adnominal:morphology}

גם כאן, כמו במעמד המסיים, המעמד המתאר המינימאלי הוא מהצורה \L{LM+FM}. למעשה, מלבד כמה הבדלים קטנים, המורפימות שמשמשות במעמד המסיים מאוד דומות לאלו שמשמשות במעמד האדנומינאלי.\\
סדר המתאר והמתואר הוא תמיד כזה שהמתאר מקדים את המתואר. הדגם הבסיסי של צירוף שם עם המתאר שלו הוא
\begin{tabular}{|c|c|c|}
\hline
\multicolumn{2}{|c|}{\L{adnomen}} & {\L{nomen}}\\
\hline
\L{LM} & \L{FM} & \L{LM}\\
\hline
\end{tabular}
הצירוף כולו נמצא במעמד של \L{LM} וצריך אקטואליזאציה על־ידי \L{FM}.

הבחנה שקיימת במעמד המסיים אבל נעדרת לחלוטין מזה האדנומינאלי היא זו של הנימוס. באופן כללי, הצורות שמשמשות במעמד האדנומינאלי דומות לאלו ה’פשוטות‘ במעמד המסיים. ההבחנה של הזמן ושל החיוב:שלילה קיימת.

נתבונן בצירופים האפשריים עבור הפרדיגמה של האדנומן:

\begin{itemize}
\item \J{本-}{hon-}.\label{adnominal:nomen}\\
	המחלקה הזאת מראה התנהגות מעניינת, שמהווה דוגמה יפה לעקרונות של בלשנות כללית. צוג'יטה \L{\cite{tuzita__mariko_and_tuzita__kyozi:1987:modern_japanese_a}}, כשהוא סוקר את שם כמתאר של שם אחר, מציג את האפשרויות הבאות:
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\J{先生の}{senseino}\J{本}{hon}} ’(ה)ספר של (ה)מורה‘ (מוגדר שם: קניין).
	\item \Jp{\J{友達の}{tomodatino}\J{お母さん}{okaasan}} ’(ה)אמא של (ה)חבר‘ (שם: שייכות).
	\item \Jp{\J{日本語の}{nihongono}\J{新聞}{sinbun}} ’(ה)עתון ביפאנית‘.
	\item \Jp{\J{先生の}{senseino}\J{田中}{tanaka}} ’(ה)מורה, טאנאקה‘ (שם: תמורה).
	\end{itemize}
	לכאורה, נראה שההבחנה בין האפשרויות נתונה להבנת הדובר, ולא מסומנת בשפה\hebfootnote{כך בדומה, נאמר, לסמיכות בעברית, שלא מבחינה במסגרת המערכת הלשונית בין ’סמיכות של חומר‘ (כתר־זהב, בית־עץ), ’סמיכות של קניין‘ (שדה־האיש), ’סמיכות של מקום‘ (תיאטרון־רחוב) ושאר ’סוגי־סמיכות‘ שדקדוק בית־הספר מבחין בהם. ההבחנה הסמנטית בין הסוגים השונים לא מסומנת, סמיולוגית, בשפה, אלא נתונה לפרשנות האישית, החיצונית לשפה, של האדם.}, אבל בחינה סטרוקטוראלית של המערכת תראה שהאפשרות הרביעית, \Jp{\J{先生の}{senseino}\J{田中}{tanaka}}, שונה עקרונית מהשאר, והיא הומונימית להן.\hebfootnote{לדעתי זו דוגמה יפיפיה לאופן שבו המתודה הסטרוקטוראלית והכלים שהיא מעניקה עוזרים להבנה מעמיקה יותר של השפה.} ההבדל בין ה־\J{の}{no} שב־\Jp{\J{先生の}{senseino}\J{田中}{tanaka}} וה־\J{の}{no} שבשאר הוא בכך שזה הראשון מנוגד אל צורות אחרות, בהבחנה של זמן ושל חיוב:שלילה, בעוד שה־\J{の}{no} של השאר (שלושת הדוגמאות הראשונות) מחוייב. נתבונן בדוגמה שצוג'יטה \L{\cite[p. 150]{tuzita__mariko_and_tuzita__kyozi:1987:modern_japanese_a}} נותן עבור \J{先生}{sensei} ’מורה‘ שמתאר את \J{兄}{ani} ’אח גדול‘:
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\J{先生の}{senseino}\J{兄}{ani}} ’אח גדול שהוא מורה‘ (כלומר, אח גדול שמהווה מורה, כמו ב־’האח הגדול המורה נמצא בכתה‘). לא-עבר חיובי.
	\item \Jp{\J{先生だった}{senseidatta}\J{兄}{ani}} ’אח גדול שהיה מורה‘. עבר חיובי.
	\item \Jp{\J{先生ではない}{senseidewanai}\J{兄}{ani}} ’אח גדול שאינו מורה‘. לא-עבר שלילי.
	\item \Jp{\J{先生ではなかった}{senseidewanakatta}\J{兄}{ani}} ’אח גדול שלא היה מורה‘. עבר שלילי.
	\end{itemize}
	אפשר לראות כאן בבירור איך ש־\J{の}{no} מהווה אלומורפימה ל־\J{だ}{da} שב־\J{本\underline{だ}}{honda} (המעמד המסיים). לא ב־\Jp{\J{先生の}{senseino}\J{本}{hon}}, לא ב־\Jp{\J{友達の}{tomodatino}\J{お母さん}{okaasan}} (במשמעות: האמא של החבר) ולא ב־\Jp{\J{日本語の}{nihongono}\J{新聞}{sinbun}} ה־\J{の}{no} נמצא בניגוד הזה. העובדה שיש שתי צורות זהות מבחינה חיצונית אבל שונות מבחינה מבנית יכולה להביא למקומות שבהם יש דו-משמעות: את \Jp{\J{先生の}{senseino}\J{兄}{ani}} אפשר לפרש גם כמו שפירשנו (כך שה־\J{の}{no} הוא זה שמתחלף), אבל גם באופן כזה שאומר שה־\J{の}{no} הוא זה שלא מתחלף (ואז נתרגם ’האח הגדול של המורה‘). ההקשר הוא שעוזר להבחין בין השניים.
\item \J{きれい-}{kirei-}.\\
	בדומה למחלקה של  \J{本-}{hon-}, גם כאן הצורה של ההווה החיובי שונה מזאת שבמעמד המסיים: כאן ה־\L{FM} הוא \J{な}{na} (ולכן השם ’תארי־\J{な}{na}‘). כך לדוגמה, \Jp{\J{この}{kono}\J{有名\underline{な}}{yuumeina}\J{映画}{eiga}\J{は}{wa}\J{すてき\underline{だ}}{sutekida}} ’הסרט המפורסם הזה נהדר‘. שאר הנטיה זהה: \J{だった}{datta}, \J{ではない}{dewanai} ו־\J{ではなかった}{dewanakatta}. 
\item \J{面白-}{omosiro-}.\\
	צורת־הנטיה זהה לחלוטין לסגנון הפשוט במעמד המסיים. מבחינת התרגום, צורת הלא-עבר מיתרגמת לעברית בתואר (\Jp{\J{面白い}{omosiroi}\J{話}{hanasi}} ’סיפור מעניין‘), וצורת־העבר בפסוקית רלטיבית (\Jp{\J{面白かった}{omosirokatta}\J{話}{hanasi}} ’סיפור שהיה מעניין‘). מבחינת המבנה של השפה היפאני אין הבדל כזה; אפשר לומר שכל ’תואר‘ במעמד אדנומינאלי הוא ב’פסוקית רלטיבית‘ (\Jp{\J{面白い}{omosiroi}\J{話}{hanasi}} כ־’סיפור שהוא מעניין‘). זו הפוזיציה התחבירית (כאן: לפני השם) שמכתיבה את התפקיד של היחידה.
\item \J{見-}{mi-}.\\
	כמו במחלקה של \J{面白-}{omosiro-}, גם כאן הנטיה זהת־צורה לסגנון הפשוט של המעמד המסיים. בנוגע לערכיות של פועל במעמד אדנומינאלי, ר' \L{§\ref{adnominal:syntax}}.
\item \J{ここに-}{kokoni-}.\\
	גם כאן צורת־הנטיה זהה לזו שבסגנון הפשוט של המעמד המסיים. דוגמאות (מ־\exTanaka{}):
	\begin{itemize}
	\item \Jp{\J{ここにいた}{kokoniita}\J{人々は}{hitobitowa}\J{みんな}{minna} \J{行って}{itte}\J{しまった}{simasita}。}\\’האנשים שהיו כאן נעלמו כולם‘.
	\item \Jp{\J{彼女は}{kanozyowa}\J{本棚にある}{hondananiaru}\J{数冊の}{suusatuno}\J{本を}{honwo} \f{彼に}{kareni}\J{見せた}{miseru}}\\’היא הראתה לו את הספרים שעל מדפי־הספרים‘.
	\end{itemize}
\item \J{小さな}{tiisana}.\\
	המחלקה הזאת, של \J{連体詞}{rentaisi}, נעדרת מהמעמד המסיים, וכמו ששמה אומר (’מילת צורה מתחברת‘) היא מופיעה רק במעמד האדנומינאלי. באופן יחסי זו מחלקה סגורה וקטנה. אחת התכונות המיוחדות שלה, מלבד זה שהיא מופיעה רק בסביבה הזאת, היא העדר הנטיה: זו צורה קפואה (אין נטיה של \L{FM}, ולכן סינכרונית אין טעם להפריד ל־\L{LM+FM}).\\
	חשוב להבדיל, כמובן, בין \J{小さな}{tiisana} ו־\J{大きな}{ookina} (לא נוטים ומופיעים רק אדנומינאלית) ובין \J{小さい}{tiisai} ו־\J{大きい}{ookii} (נוטים, ומופיעים גם במעמד מסיים).\hebfootnote{מעניין לציין שגם בקופטית יש שתי יחידות יחודיות מבחינת התחביר שלהן כמתארות־שם, שהערך הלקסיקאלי שלהן דומה לזה של \J{小さな}{tiisana} ו־\J{大きな}{ookina}: {\CopticFont ϣⲏⲙ} (\L{šêm}) ו־{\CopticFont ⲛⲟϭ} (\L{noč}) בהתאמה.}

	על ה־\J{連体詞}{rentaisi} אומר \J{時枝}{tokieda} שאם קיימת קטיגוריה של ’תואר‘ ביפאנית, אז אלו התארים המקבילים לתארים בשפות אחרות (’תואר‘ ממש, ולא ’פסוקית רלטיבית‘ פשוטה).
\item \J{この}{kono}.\\
	המחלקה הזאת דקדוקית במובהק, מבחינת זאת שהאיברים בה לא נושאים ערך לקסיקאלי. אפשר לתאר אותה לפי התבנית הבאה (כל הצירופים אפשריים):\hebfootnote{מעניין שבמעמד שימני יש סדרה \Jp{\J{これ}{kore}, \J{それ}{sore}, \J{あれ}{are}}. אפשר אולי לדבר על אלומורפיה בין המעמדים, שמתנה את המורפימה \J{れ}{re} מול \J{の}{no}/\J{んな}{na}. יש גם את \J{かれ}{kare}, \J{かの}{kano}, אבל הדיון בהם חורג מענייננו.}\\
	\begin{tabular}{|c|c|}
	\J{こ}{\f{}{ko}} & \multirow{3}{*}{
		\begin{tabular}{c}
	\J{の}{\f{}{no}}\\
	\J{んな}{\f{}{nna}}
	\end{tabular}}\\
	\J{そ}{\f{}{so}} &\\
	\J{あ}{\f{}{a}} &
	\end{tabular}\\
	העמודה הראשונה מסמנת את דרגת הקרבה (קרוב למדבר, קרוב לשומע, רחוק משניהם), והשניה האם מדובר ב־’זה‘ (’פרונומן דמונסטרטיבי‘. במינוח מערבי) או ב־’כזה‘ (’אדייקטיב דמונסטרטיבי‘).%\\
%	כמו שנראה מיד בהמשך (\L{§\ref{adnominal:combination}}), לדמונסטריטבים האלה מקום מיוחד בפוזיציה האדנומינאלית.
\end{itemize}


\subsubsection{צירוף רכיבים}
\label{adnominal:combination}

כמו שבמעמד המסיים ניתן לצרף כמה רכיבים (ר' \L{§\ref{final:combination}}), ניתן גם לצרף כמה אדנומינה.

\begin{itemize}
\item אדנומינה מסוג \J{形容詞}{keiyousi} יכולים להיות משורשרים על־ידי צורה זהה לצורה המסיימת שלהם, כמו שניתן לראות בדוגמה הבאה (\exTanaka):\\
	\Jp{\J{小さ\underline{い}}{tiisai}\J{白い}{siroi}\J{ウサギ}{usagi}} ’ארנב לבן וקטן‘.
\item אדנומינה מסוג \J{連体詞}{rentaisi} לא נוטים, ומתחברים פשוט על־ידי צמידות, כמו בדוגמה הבאה (\exTanaka):\\
	\Jp{\J{たくさんの}{takusanno}\J{\underline{小さな}}{tiisana}\J{赤い}{akai}\J{鳥}{tori} [\dots{}]} ’הרבה ציפורים אדומות קטנות‘.
\item \J{形容動詞}{keiyoudousi} יכולים להיות משורשרים על־ידי צורה זהה לצורה המסיימת שלהם, כמו שניתן לראות בדוגמה הבאה (\exTanaka):\\
	\Jp{[\dots{}] \J{かわいそうな}{kawaisouna}\J{小さな}{tiisana}\J{猫}{neko} [\dots{}]} ’חתול קטן מסכן‘.\\
	הם גם יכולים להיות משורשרים בצורה קונוורביאלית, כמו בדוגמה הבאה (\exTanaka):\\
	\Jp{\J{彼は}{karewa}\J{親切で}{sinsetude}\J{いい}{ii}\J{やつ}{yatu}\J{だ}{da}} ’הוא בחור טוב ונחמד‘.
\item פעלים במעמד אדנומינאלי ניתן לחבר בצורת־\J{て}{te} (קונוורב). כך בדוגמה מטקסט שקראנו, בשם ’\Jp{「\J{３高}{santaka}」 \J{と}{to}\J{出生率の}{syusseiritu}\J{低下}{teika}}‘:\\
	\Jp{[\dots{}] \J{結婚}{kekkon}\J{しないで}{sinaide}、\J{働く}{hataraku}\J{女性}{zyusei} [\dots{}]} ’אשה שלא מתחתנת ו(ש)עובדת‘.
\end{itemize}

%\Jp{\J{背が}{seiga}\J{高く}{takaku}、\J{学歴が}{gakurekiga}\J{高く}{takaku}、\J{収入が}{syuunyuuga}\J{高い}{takai} [\dots{}]} ’(איש) (ש)הקומה (שלו) גבוהה והרקע האקדמי (שלו) גבוה וההכנסה (שלו) גבוהה‘.

%מבחינת סדר־הרכיבים, נראה שהמקום הראשון (הכי רחוק מהשם) שמור לדמונסטרטיבים. כך, \Jp{\J{その}{sono}\J{美しい}{utukusii}\J{花}{hana}} ’הפרח היפה הזה‘. אבל לא \Jp{**\J{美しい}{utukusii}\J{その}{sono}\J{花}{hana}}. צוג'יטה \L{\cite[p. 72]{tuzita__mariko_and_tuzita__kyozi:1987:modern_japanese_a}} כותב שלרוב שם־עצם במעמד אדנומינאלי קודם לאחרים (מלבד לדמונסטרטיבים [י.ר.]).

\subsubsection{היחסים התחביריים במסגרת זו}
\label{adnominal:syntax}

אחד ההבדלים של המעמד האדנומינאלי ביחס לזה המסיים הוא בכך שזה האדנומינאלי מתייחס לשם אותו הוא מתאר (הקומלפקס בנוי מ־\L{adnomen + nomen}\hebfootnote{כמובן שבסביבות מסויימות ה־\L{nomen} יכול להיות מאופס. כך כך בשייכות: \Jp{\J{この}{kono}\J{車は}{kurumawa}\J{わたしのだ}{watasinoda}} ’המכונית הזאת שלי‘ (מ־\exTanaka).}, כאמור), וזה המסיים עצמאי. ליחס הזה בין השם והמתאר אותו יש השפעה על הערכיות של האדנומן: רכיב אחד בו מיוצג על־ידי השם.

כך, לדוגמה, נשווה את \Jp{\J{わたしが}{watasiga}\J{見る}{miru} \J{人}{hito}} ’איש שאני רואה (אותו)‘\hebfootnote{מקביל לחלק \Jp{\J{彼女が}{kanozyoga}\J{書いた}{kaita}\J{手紙}{tegami}} ’מכתב שהיא כתבה (אותו)‘ שבדוגמה \Jp{\J{私は}{watasiwa}\J{彼女が}{kanozyoga}\J{書いた}{kaita}\J{手紙を}{tegamiwo} \J{受け取った}{uketotta}} ’קיבלתי מכתב שהיא כתבה‘. מ־\exTanaka{}.} מול \Jp{\J{わたしは}{watasiwa} \J{人を}{hitowo}\J{見る}{miru}} ’אני רואה איש‘. ואת \Jp{\J{わたしを}{watasiwo}\J{見る}{miru} \J{人}{hito}} ’איש שרואה אותי‘
 מול \Jp{\J{人は}{hitowa} \J{わたしを}{watasiwo}\J{見る}{miru}} ’(ה)איש רואה אותי‘.

לא יכול להיות מסומן טופיק (\L{LM+\J{は}{wa}}) בביטוי אדנומינאלי; טופיק יכול להיות מוצב רק בסביבה רחבה יותר. הנושא הדקדוקי מובע ב־\J{が}{ga} או ב־\J{の}{no} (זה האחרון יכול להופיע רק בביטוי מתאר קצר). בחינת ההבדל בין השניים, כאשר יש ניגוד, ראויה לבדיקה במסגרת אחרת.\\
דוגמאות לשימוש ב־\J{の}{no}:
\begin{itemize}
\item \Jp{\J{良い}{yoi}\J{広い}{hiroi}\f{地}{ti}、\J{乳と}{titito}\J{蜜の}{mituno}\J{流れる}{nagareru}\J{地}{ti}}\\
	’{\HebrewNikudFont{}[\dots{}] אֶ֤רֶץ טוֹבָה֙ וּרְחָבָ֔ה [אֶל־]אֶ֛רֶץ זָבַ֥ת חָלָ֖ב וּדְבָ֑שׁ [\dots{}]}‘ (שמות, \L{3}, \L{8}).
\item \Jp{\J{ココロノ}{kokorono} \J{ヤサシイ}{yasasii} \J{オニノ}{onino} \J{ウチデス}{utidesu}}\\
	’(זה) בית של שד שלבו עדין‘ (שד עדין־לב\hebfootnote{זה נסיון לחקות את המבנה היפאני, שהרי ה־\J{の}{no} הזה הומונימי ל־\J{の}{no} שמשמש לשייכות. כך גם ב־’איש גבה־קומה‘ בדוגמה הבאה.}).
\item \Jp{\J{あの}{ano}\J{背の}{seino}\J{高い}{takai}\J{人は}{hitowa}\J{スミス氏です}{sumisuuzidesu}}\\’האיש ההוא שקומתו גבוהה, הוא סמית‘ (איש גבה־קומה).
\end{itemize}

\subsection{מעמד אדוורביאלי}
\label{adverbial_position}

המונח ’אדוורב‘ (\L{adverb}) הוא מונח בעייתי מאוד בבלשנות. הוא לא מוגדר-היטב, וכמעט בכל שפה שמכילים עליה את המושג הזה, הגבולות שלו לא ברורים. יפאנית לא שונה בכך.

כמו שכבר ראינו, צורות ’אדוורביאליות‘ יכולות לשמש בשרשור, באופן כזה שהן נשענות על יחידות ’סופיות‘ (אם בצורה מסיימת עבור המעמד המסיים ואם בצורה אדנומינאלית עבור המעמד האדנומינאלי). זו שאלה שצריכה להשאל האם יש בהן משהו ’אדוורביאלי‘. מלבד הצורה; האם החלק שמסומן בקו ב־\Jp{\J{この}{kono}\J{本は}{honwa}\J{\underline{面白くて}}{omosirokute}、\J{簡単だ}{kantanda}} ’הספר הזה מעניין ופשוט‘ ראוי לשם ’אדוורביאלי‘ (כאילו נתרגם ’הספר הזה, בהיותו מעניין, הוא פשוט‘). תשובה לשאלה הזאת, גם אם היא נראית לכאורה פשוטה, דורשת מחקר מעמיק ותיאור מפורט וסיסטמטי של התחביר היפאני, באופן ובהיקף שחורג מהעבודה הזאת. עם זאת, אנסה להתקרב מעט למתן תשובה.

\subsubsection{פוזיציות אדוורביאליות}

באופן מילולי, ’\L{ad-verb}‘ הוא מתאר של פועל. כלומר, רכיב שהתפקיד שלו הוא לאפיין את הפועל. ביפאנית, נוכל להרחיב את המושג לתיאור של מה שנמצא במעמד המסיים או במעמד האדנומינאלי. כך, לדוגמה, \J{よく}{yoku} ’היטב‘ בדוגמה הבאה (מ־\exTanaka):\\
\Jp{\J{彼女の}{kanozyono}\J{歌は}{utawa}\J{若い}{wakai}\J{人々に}{hitobitoni}\J{よく}{yoku}\J{知られている}{sirareteiru}} ’השיר שלה מוכר היטב לאנשים צעירים‘. הוא לא מתאר את התנאים שעבורם מתרחש המבע, אלא מוסיף מידע ל־\J{知られている}{sirareteiru}.\\
מצד שני, אם נסתכל על \J{昨日}{kinou} ’אתמול‘ ב־\Jp{\J{昨日}{kinou}、 \J{この}{kono}\J{あたりで}{ataride}\J{船が}{hunega}\J{沈んだ}{sizunda}} ’אתמול, סמוך לכאן טבעה ספינה‘. נוכל לראות שהוא מתאר את המבע כולו: הצבה של הסיטואציה שבמסגרתה מתקיים המבע. נראה שמבעים שמסומנים בצורה מסיימת + \J{時}{toki} (דוגמת \Jp{\J{私の}{watasino}\J{父が}{titiga}\J{帰って}{kaette} \J{きた}{kita}\J{時}{toki}、\J{わたしは}{watasiwa}\J{勉強を}{benkyouwo}\J{していました}{siteimasita}} ’כשאבי חזר, למדתי‘) או בצורה אדנומינאלית + \J{頃}{koro} (דוגמת \Jp{\J{私は}{watasiwa}\J{少年の}{syounenno}\J{頃}{koro}、\J{よく}{yoku}\J{ベッドで}{beddo} \J{本を}{honwo}\J{読んだ}{yonda}} ’כשהייתי ילד, לעתים קרובות קראתי ספרים במיטה‘) מביעים את הסיטואציה שבה מתרחש החלק שאחריהם. הם דומים ל־\J{昨日}{kinou} במשפט שהזכרנו הן מבחינת המיקום (בתחילת המבע) והן מבחינת העובדה שהם יכולים להיות מסומנים כטופיק מבחינת ארגון האינפורמאציה (על־ידי הוספה של \J{は}{wa}); משתי הבחינות האלה הם שונים מהאדוורבים שמתארים את החלק המסיים בלבד (לא נוכל, לדוגמה, להציב את \J{よく}{yoku} ’היטב‘ שב־\Jp{\J{彼女の}{kanozyono}\J{歌は}{utawa}\J{若い}{wakai}\J{人々に}{hitobitoni}\J{よく}{yoku} \J{知られている}{sirareteiru}} בתחילת המבע או להוסיף לו \J{は}{wa}).\\
ההבחנה בין שני סוגי ה’אדוורבים‘ היא לא עניין לקסמטי בהכרח, שהרי \J{昨日}{kinou} בדוגמה \Jp{\J{その}{sono}\J{囚人は}{syuuzin}\J{昨日}{kinou}\J{釈放された}{syakuhousareta}} ’האסיר הזה, (הוא) שוחרר אתמול‘ הוא מהסוג של \J{よく}{yoku} בדוגמה שהוצגה קודם.

הנה, הראנו שבניגוד לפוזיציה הקרויה ’מסיימת‘ ולזו הקרויה ’אדנומינאלית‘. אין אחידות תחבירית בפוזיציה הקרויה ’אדוורביאלית‘. הסיבה לא נעוצה, כמובן, ב’בעיה‘ בשפה, אלא בבעיה במינוח. דרוש מינוח חדש, שהיסודות שלו לא נתונים בהנחות א-פריוריות (בין אם כאלה שנובעות מהיכרות עם שפות הודו-אירופיות ובין אם כאלה שנובעות מתפיסה אידיאלית-לוגית, ולא אמפירית, את השפה) אלא יוצאים ישירות מאופן ההתנהגות התחבירי של השפה היפאנית. זהו תהליך של ’\L{reverse engineering}‘: נתונים לנו מסרים (\L{parole}) שהופקו על־ידי המערכת (\L{langue}), הנסתרת ממנו, ואנחנו מנסים לתאר את המערכת שהפיקה אותם על פי התוצר שלה.

כאמור (\L{§\ref{final:adverbial_rheme}}), ההתנהגות התחבירית של מעמד מסיים עם ’רימה אדוורביאלית‘ היא כמו של מעמד מסיים עם כל רימה אחרת: דין \J{家にある}{ieniaru} (רימה אדוורביאלית עם צירוף־יחס) כדין \J{家だ}{ieda} (רימה שימנית) כדין \J{書く}{kaku} (רימה פעלית) כדין \J{書いている}{kaiteiru} (רימה אדוורביאלית עם קונוורב).

\subsubsection{שרשור באמצעות צורות אדוורביאליות}

כמו שראינו (\L{§\ref{final:combination}} ו־\L{§\ref{adnominal:combination}}), צורות שנקראות ’אדוורביאליות‘ משמשות בשרשור, כך שהן שעונות על צורה ’סופית‘ (בין אם מסיימת או אדנומינאלית).\\
מצב דומה מאוד, אם כי הפוך מבחינת הסדר של האיברים, רואים במצרית רעמססית, שם צורות שמקבילות למסיימות אצלנו פותחות מקטע (\L{\fontspec{New Athena Unicode}sḏm.f}, צורה תחילית), וצורות שנראות כמו צורות אדוורביאליות (שוות־צורה להן; \L{\fontspec{New Athena Unicode}jw.f ḥr sḏm} ’כשהוא שמע‘) נשענות עליהן וממשיכות את המקטע.\hebfootnote{להשוואה עם צורות ’{\HebrewNikudFont{}פעל}‘ ו־’{\HebrewNikudFont{}ויפעל}‘ בעברית מקראית, ר' פולוצקי \L{\cite{polotsky__jakob:1985:sequential_egyptian_hebrew}}.}

אמצעי תחבירי מובהק להבחנה בין הצורות המשרשרות והצורות שהן באמת אדוורביאליות הכרחי להבנה מלאה של המערכת של השפה היפאנית.

נראה לפחות על פניו — וזה טעון הוכחה — שהמסומן של הבחירה בשימוש בצורות ’אדוורביאליות‘ (נקרא להן כרגע כך, עד שימצא שם מתאים יותר) ששעונות על צורה סופית (\Jp{\J{読んで}{yonde}\J{書く}{kaku}。} ’(אני) קורא וכותב.‘) הוא יונקטורה גבוהה, בעוד ששימוש בצורות עצמאיות אחת אחרי השניה (\Jp{\J{読む}{yomu}。\J{書く}{kaku}。} ’(אני) קורא. (אני) כותב.‘). ראיה לזה אפשר לראות בכך שבשימוש בצורה ’אדוורביאלית‘ ששעונה על צורה סופית ההבחנות של זמן, חיוב:שלילה (ונימוס, אם מדובר במעמד המסיים) מסומנות רק פעם אחת (על הצורה הסופית), ובשימוש בשתי צורות סופיות כל אחת עצמאית מבחינת סימון ההבחנות האלה.

%*** אדוורבים ומשלימים באופן כללי ***

\section{תיאוריה מאחדת}
\label{conclusion}

כעת, אנסה לסכם בקצרה את הנאמר ב־\L{§\ref{syntactic_positions}} על חלקיו, בנסיון למצוא תיאור מינימאליסטי של המערכת.

נקודת־המוצא של הניתוח היא התחביר, ולא המורפולוגיה, מתוך תפיסה שמעמד של יחידה במסגרת התיחסות שלה אל שאר היחידות במערכת הוא הוא שמהווה את ההגדרה שלה, ולא הצורה החיצונית שלה.

\subsection{אלומורפיה בשני מישורים}
\label{conclusion:allomorphy}

המבע המינימאלי בשפה היפאנית מורכב מדגם \L{LM+FM}. ההבחנות שקיימות בו הן הבחנות של זמן, חיוב:שלילה ונימוס. שתי המורפימות שמרכיבות אותו (ה־\L{LM} וה־\L{FM}) נמצאות בתלות הדדית של בחירה: האחת קובעת את השניה; אי-אפשר, לדוגמה, להרכיב את ה־\J{-る}{-ru} שב־\J{見る}{miru} או \J{食べる}{taberu} על \J{面白-}{omosiro-} או על \J{美し-}{utukusi-} (ולקבל \J{**面白る}{omosiroru} או \J{**美しる}{utukusiru}), בדיוק כמו שאי-אפשר ליצור את התערובות \J{**見い}{mii} או \J{食べい}{tabei}. תיארתי את המחלקות של התלות ההדדית כבאות: שם־עצם (מורפימה של לא-עבר חיובי פשוט: \J{-だ}{-da}), ’תואר־\J{な}{na}‘ (מורפימה של לא-עבר חיובי פשוט: \J{-だ}{-da}. במעמד המסיים הוא שווה-צורה לשם־העצם), תואר (\J{-い}{-i}), פועל (\J{-う}{-u}/\J{-る}{ru}) ואדוורב (\J{-ある}{-aru}). העובדה שה־\L{LM} וה־\L{FM} מתנות אחת את השניה אומרת שיש כאן יחסים של אלומורפיה: ה־\J{-る}{-ru} של \J{見る}{miru} הוא בדיוק כמו ה־\J{-だ}{-da} של \J{本だ}{honda} וכמו ה־\J{-い}{-i} של \J{面白い}{omosiroi} — הביצוע של ’מורפימת־העל‘ ’לא-עבר, חיובי, פשוט‘ שונה בתלות ביסוד הלקסיקאלי (ולהפך!), במקרה שלנו: \J{-る}{-ru}, \J{-だ}{-da}, ו־\J{-い}{-i} וכו'.\\
המסקנה הישירה מהאלומורפיה הזאת היא שאין הבחנה תחבירית-מבנית בין חלקי־דיבר במעמד המסיים, אלא רק הבדל צורני-חיצוני (מורפולוגי גרידא). היתרון הוא בתיאור מינימאלי על־פי הדגם \L{LM+FM} (כאשר ה־\L{FM} מוגבלת ל־\L{8} ’מורפימות־על‘ עבור כל אחת מהקומבינאציות של עבר:לא-עבר עם חיובי:שלילי ועם פשוט:מנומס).

המעמד האדנומינאלי מאוד דומה לזה המסיים, מלבד זה שסט ההבחנות שמחוייבות בו הוא $2 \times 2$\hebfootnote{המעמד האדוורביאלי נמצא בדרגה אחת מתחת מבחינת סט־ההבחנות: רק חיוב:שלילה.} ולא $2 \times 2 \times 2$ ושקבוצת־ההתחלפות כוללת גם יסודות לא נוטים בזמן וחיוב:שלילה (ה־\J{の}{no} הלא נוטה שבתיאור שם־עצם על-ידי שם־עצם אחר (\L{§\ref{adnominal:nomen}}), ו־\J{連体詞}{rentaisi} והדמונסטרטיבים). למעשה, במידה זו או אחרת ניתן לתאר את היחס שבין ה־\L{FM} שבשני המעמדים האלה ביחסי אלו- (\L{allo-}): ה־\J{だ}{da} שב־\Jp{\J{猫は}{nekowa}\J{きれいだ}{kireida}} ’החתול יפה‘ כאלומורף של ה־\J{な}{na} שב־\Jp{\J{きれいな}{kireina}\J{猫}{neko}} ’חתול יפה‘. זה תיאור חסכוני, אלא שאם נקבל באדיקות את העקרונות של המתודה הסטרוקטוראלית, העובדה שבמעמד האדנומינאלי קבוצת ההתחלפות שונה מזו שבמעמד המסיים (לדוגמה: \J{小さな}{tiisana} נמצא בראשונה אבל לא בשניה) מכריחה אותנו לנתח את ה־\J{きれい}{kirei} שבמעמד המסיים ואת ה־\J{きれい}{kirei} שבמעמד האדנומינאלי כשני סימנים לשוניים שונים: \L{\J{きれい}{kirei}\subscript{1}} ו־\L{\J{きれい}{kirei}\subscript{2}}.

אם נרשה לעצמנו להתגמש מעט ולא להיות אדוקים בנוגע לעקרונות של הסטרוקטוראליזם, נוכל לדבר על ’מורפימת־על‘ לא רק עבור המעמד המסיים בנפרד והמעמד האדנומינאלי בנפרד, אלא עבור שניהם, כך שבמעמד האדנומינאלי היא מנטרלת את ההבחנה של הנימוס (שמובעת בכל מקרה במעמד המסיים, שמהווה חלק הכרחי במבע מינימאלי).


%*** שלושת היחסים של גולדנברג ***

\subsection{שם־העצם: קטיגוריה אחת או שתיים?}
\label{conclusion:nomina}

הזכרנו ש־’שם עצם‘ יכול להיות במעמד מסיים או במעמד אדנומינאלי (מתאר של שם־עצם אחר). האם אלו שני המעמדים היחידים שבהם יכול להופיע סימן שנכנה אותו ’שם־עצם‘? ודאי שלא. נתבונן לדוגמה ב־\Jp{\J{子供は}{kodomowa} \J{電車で}{densyade}\J{東京に}{toukyouni}\J{行く}{iku}} ’הילד נוסע לטוקיו ברכבת‘. \J{子供}{kodomo} ’ילד‘ במעמד של טופיק, ו־\J{電車}{densya} ’רכבת‘ ו־\J{東京}{toukyou} ’טוקיו‘ במעמד של משלימים.

אם נקבל את העקרון הבסיסי שערכו של סימן לשוני נקבע על־פי הניגוד שלו לסימנים אחרים, נהיה חייבים לקבל את זה שה־\J{子供}{kodomo} שבמשפט מהפסקה הקודמת (שם הוא מתחלף בשמות־עצם) שונה מבנית מה־\J{子供}{kodomo} שב־\J{子供だ}{kodomoda} ’(הוא, אני, זה, \dots{}) ילד‘ (כלומר, במעמד המסיים, שם הוא מתחלף בקבוצה רחבה של סימנים). המסקנה היא שעבור כל סימן שמורפולוגית נכנה אותו ’שם־עצם‘. מבחינה מבנית יש (לפחות?) שני סימנים הומונימיים: אחד שמתחלף רק בשמות־עצם, ואחד שנמצא במעמד מסיים (ובמעמד אדנומינאלי?).\\
זו שאלה לא קלה, שעולה למעשה בכל שפה, ודורשת תשובה הן במסגרת של בלשנות כללית (מתי נגיד שאובייקט א' ואובייקט ב' הם שונים או זהים) והן במסגרת תיאור של כל שפה בנפרד.

השאלה עולה לגם לגבי חלק מה־\J{形容動詞}{keiyoudousi}, שיכולים לעמוד גם במעמד שההתחלפות בו היא עם שמות־עצם, דוגמת \J{親切}{sinsetu} ’חביבות, להיות חביב‘ (הדוגמאות מ־\exTanaka):
\begin{itemize}
\item במעמד של טופיק: \Jp{\J{あなたの}{anatano}\J{親切は}{sinsetuwa} \J{いつまでも}{itumademo}\J{忘れません}{wasuremasen}} ’החביבות שלך, לעולם לא אשכח (אותה)‘.
\item במעמד מסיים: \Jp{\J{その}{sono}\J{少年は}{syounenwa}\J{親切だ}{sinsetu}} ’הילד הזה חביב‘.
\item במעמד אדנומינאלי: \Jp{[\dots{}] \J{彼は}{karewa} \J{とても}{totemo}\J{親切な}{sinsetuna}\J{男だ}{otokoda}} ’הוא איש חביב‘.
\end{itemize}

השאלה הופכת להיות מורכבת עוד יותר כשמביאים בחשבון את העובדה שאפשר ’להמיר‘ (להשתמש ב־\L{converter}) מעמד מסיים למעמד שימני, באמצעות \J{の}{no}, \J{こと}{koto} ו־\J{もの}{mono}. 

% פעלי סורו כהומונימיים הומונימיה משולשת

\subsection{ההבחנה בין ’פועל‘ ו־’תואר‘}
\label{conclusion:verb_adj}

בין אם נקבל את הקטיגוריה ’שם־עצם‘ כאחת או כרבות, לא נוכל להתעלם מכך שאין כל הבדל תחבירי משמעותי בין פעלים (עומדים, \J{自動詞}{zidousi}) ובין תארים (הן \J{形容詞 }{keiyousi} והן \J{形容動詞}{keiyoudousi}). הם מופיעים באותן סביבות ואפשר לתאר את המורפולוגיה שלהם במושגים של אלומורפיה (מלבד ציווי; ביפאנית קלאסית היה גם לתואר ציווי). מבחינה זאת, העובדה שבאמת \J{動詞}{dousi}, \J{形容詞}{keiyousi} ו־\J{形容動詞}{keiyoudousi} נכללים בקטיגוריה אחת בדקדוק המסורתי (\J{用言}{yougen}) מקבלת הצדקה תחבירית. הביקורת שמובעת בעבודה על החלוקה המסורתית היא, בין השאר, בנוגע לאקסלוסיביות של \J{用言}{yougen}: איזו סיבה יש שלא לקבל את \J{名詞}{meisi} (לפחות במעמד המסיים ובמעמד האדנומינאלי) תחת \J{用言}{yougen}, אם נבטל את המושג ’קופולה‘ ונתאר את שם־העצם כ’נוטה‘?

\subsection{לימוד השפה היפאנית}

כתוצאה ישירה מהמודל שמוצע כאן עולה אפשרות פרקטית: לפחות על פניו זה נראה לי אפקטיבי ללמד על־פי מעמד תחבירי, בחמישה שלבים:
\begin{enumerate}
\setcounter{enumi}{-1}
\item הקדמה: לימוד הפונולוגיה היפאנית והכתב היפאני, כדי שיהיה אפשר ללמד את השפה עצמה.
\item ללמד את המבנה של המעמד המסיים ואת האופן שבו בנויים משפטים בשפה, עבור כל אחת מהמחלקות שיכולות להיות משובצות במעמד המסיים (רימה שימנית, רימה פעלית וכו') ועבור כל אחת מההבחנות הבסיסיות שקיימות במעמד המסיים: זמן, חיוב:שלילה ונימוס.
\item להמשיך במעמד האדנומינאלי ולהסביר את האופנים שבהם מתואר שם, תוך כדי התייחסות לדמיון אל המעמד המסיים.
\item להסביר על המעמד האדוורביאלי (/נשען) ועל אופן השרשור של יחידות.
\item אחרי שהוצב בסיס ברור למבנה של השפה, אפשר להמשיך וללמד את שאר המערכות בשפה. זהו, כמובן, החלק הארוך והמורכב ביותר הן מבחינת זמן־הלימוד והן מבחינת ריבוי־המערכות והעושר שלהן.
\end{enumerate}

\subsection{סיכום}

אני מקווה שהצלחתי במטרה שהצבתי לעצמי, לתת סקירה על התחביר של השפה היפאנית באופן כזה שמשתמש במינימום הגדרות שונות. אני גם מקווה (כמו במקרה של ביטול המושג ’קופולה‘ עבור השפה היפאנית, ב־\L{§\ref{final:copula}}, ובתיאור שני ה־\J{の}{no} של שם־עצם במעמד אדנומינאלי, ב־\L{§\ref{adnominal:nomen}}) שכתוצאה מהתיאור הזה נובעות גם כמה תובנות על אופן הניתוח וההבנה של השפה היפאנית, שעדיפות על אופן הניתוח המסורתי או המערבי.

\end{multicols}

\endR
\rmfamily{}
\setLR
\newpage

\def\multicolisrtl{0}
\begin{multicols}{2}
	\bibliography{/Users/me/Documents/bibliography}
	\bibliographystyle{plain}
\end{multicols}
\end{document}
